ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/217/21 Справа № 202/1259/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бєсєда Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу
                        ОСОБА_1 , 
на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровського національного університету імені Олеся Гончара Міністерства освіти і науки України про стягнення боргу по зарплаті за 2019 рік в розмірі двох державних гарантій, - 
ВСТАНОВИЛА: 
У лютому 2020 року  ОСОБА_1  звернулась до суду з позовом до Дніпропетровського національного університету імені Олеся Гончара Міністерства освіти і науки України про стягнення боргу по зарплаті за 2019 рік в розмірі двох державних гарантій (а.с. 1-4).
В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що з 26.12.1989 року безперервно діє укладений за угодою від 25.12.1989 року безстроковий трудовий договір між нею та відповідачем. Заяв про звільнення вона не подавала, її трудова книжка знаходиться у відповідача, угоди про припинення трудових відносин вона не укладала, наказу про припинення або розірвання укладеного в 1989 році безстрокового трудового договору відповідач не видавав. Дніпровський національний університет імені Олеся Гончара Міністерства освіти і науки України безпідставно не виконав обов`язку по виплаті їй заробітної плати за увесь 2019 рік за укладеним в 1989 році, таким, що діяв протягом усього 2019 року і діючим досі безстроковим договором з нею як викладачем кафедри – в частині двох державних гарантій, а саме – окладу за тарифним розрядом 16 і надбавки 30 % за вислугу років (понад 20 років). При ухваленні судового рішення просить встановити наявність в наказі № 2 від 03.01.1990 року обставин щодо прийняття її на посаду викладачем кафедри іноземних мов для інженерно-технічних спеціальностей з 26.12.1989 року з окладом 160 крб. на місяць за переводом з Ємільчинського району Житомирської області як обрану за конкурсом, що науково-педагогічного стажу роботи в вузі у неї немає, що підставою видання наказу є заява, витяг з протоколу засідання вченої ради філологічного факультету від 14.12.1989 року № 5 та узгоджено між керівниками організацій.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2020 року у задоволенні заявлених позовних вимог  ОСОБА_1  відмовлено в повному обсязі /а.с. 36-38/.
Додатковим рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2020 року в задоволенні позову  ОСОБА_1 до Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара Міністерства освіти і науки України щодо встановлення у судовому рішенні обставини наявності в наказі №2 від 3 січня 1990 року певного тексту — відмовити (а.с. 151-153). 
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1  посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 83-87).
Дніпропетровський національний університет імені Олеся Гончара Міністерства освіти і науки України скористався своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України та подав відзив на апеляційну скаргу  ОСОБА_1  (а.с. 109-110).
Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.
Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовлючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що оскільки трудові відносини між сторонами було припинено, то відсутні правові підстави для стягнення боргу по заробітній платі за 2019 рік у розмірі двох державних гарантій з Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара Міністерства освіти і науки України. 
Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 була прийнята на роботу викладачем кафедри іноземних мов для інженерно-технічних спеціальностей з 26 грудня 1989 року.
Наказом від 19 червня 2006 року ОСОБА_1 була звільнена з посади у зв`язку із закінченням строку дії контракту з 30 серпня 2006 року.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2006 року ОСОБА_1 відмовлено в поновленні на роботі. Даним рішенням встановлено, що ОСОБА_1 працювала в університеті за строковими трудовими договорами і була звільнена у зв`язку із закінченням строку дії контракту.
Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2007 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2006 року скасовано та поновлено ОСОБА_1 на роботі з виплатою їй належних коштів.
Ухвалою Верховного Суду України від 06 серпня 2008 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2007 року скасовано із залишенням в силі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2006 року.
Дніпровським національним університетом імені Олеся Гончара Міністерства освіти і науки України відповідно до ухвали Верховного Суду України було видано наказ від 02 вересня 2008 року, яким ОСОБА_1 звільнено з роботи 03 вересня 2008 року за пунктом 2 статті 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку дії контракту.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2009 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2009 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання наказу від 02 вересня 2008 року недійсним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відмовлено. Вказаними рішеннями встановлено факт припинення трудових правовідносин між сторонами.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскільки трудові відносини між сторонами припинено, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для стягнення боргу по заробітній платі за 2019 рік у розмірі двох державних гарантій з Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара Міністерства освіти і науки України.
Доводи апеляційної скарги щодо безстрокового характеру трудових відносин, неправомірність її звільнення, наявність заборгованості ДНУ імені Олеся Гончара перед нею, вже неодноразово перевірялися судами різних інстанцій та таким доводам надана правова оцінка, що підтверджується рішенням суду (постанова Верховного Суду від 10 травня 2018 року по справі № 202/4126/17 (провадження № 61-13064св18).
Вимоги позивачки щодо стягнення боргу по заробітній платі за 2019 рік у розмірі двох державних гарантій не ґрунтуються на дійсних обставинах справи і на законі. Оскільки з позивачкою не був укладений у спірний період трудовий договір, на підставі якого вона б зобов`язалась виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а ДНУ зобов`язався виплачувати їй заробітну плату, забезпечувати умови праці, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ч. 1 ст. 21 КЗпП у редакції на монет спірних правовідносин).
Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст. 81 ЦПК України.
Також є правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовної вимоги щодо встановлення обставин у наказі № 2 від 03 січня 1990 року, оскільки не грунтуються на вимогах закону та не належать до компетенції суду.
Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.
Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.
Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову в повному обсязі, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, доводи апеляційної скарги були предметом розгляду в суді першої інстанції, яким надана оцінки, а тому додаткового правового аналізу не підлягають.
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2020 року – залишити без змін.         

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                Е.Л. Демченко

                                                                       М.О. Макаров