ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2021 року	Львів	Справа № 380/9426/20 пров. № А/857/750/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді                                                        Хобор Р.Б.,
суддів                                                                             Кухтея Р.В., Сеника Р.П. 

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2020 року, ухвалене суддею Кухар Н.А. у м. Львові за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у справі № 380/9426/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії,-

                                                            В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом у якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 14.08.2020 року № 2025 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства» та зобов`язати відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства на території Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області.
Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням від 14.08.2020 року № 2025 відповідач відмовив позивачці у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства на території Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області. Це рішення відповідач прийняв на тій підставі, що на території Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області відсутні земельні ділянки.
Вказане рішення позивачка вважає протиправним з тих підстав, що статтею 118 Земельного кодексу України, яка регулює порядок розгляду клопотання про виділення земельних ділянок у власність чи користування, передбачено виключний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства.
Однак, відповідач не вказав у рішенні мотивованої підстави, із посиланням на норми чинного законодавства, для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства.
Позивачка вважає, що відповідач порушив її право на отримання земельної ділянки у власність, а тому просить скасувати оскаржене рішення відповідача про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства і зобов`язати відповідача надати відповідний дозвіл.
Позиція відповідача у справі зводиться до того, що позивачка при поданні заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства не надала графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки та не вказала орієнтовні розміри земельної ділянки.
Вказане стало підставою для відмови позивачці у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржила позивачка, подавши апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити. 
У обґрунтування вимог апеляційної скарги позивачка зазначає те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, неповно з`ясував обставини справи та зробив помилковий висновок про відмову у задоволенні позову. 
Таку позицію позивачка пояснює тим, що відсутність графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, не є підставою для прийняття оскаржуваного рішення, а тому суд першої інстанції безпідставно здійснив оцінку заяви позивачки про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства на предмет комплектності поданих для цього документів.
Крім того позивачка звернула увагу на те, що суд першої інстанції не надав оцінки рішенню відповідача на предмет його обґрунтованості, не перевірив дійсну відсутність земельних ділянок на території Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області.
Тому позивачка вважає, що рішення відповідача є протиправним і його належить скасувати.
Заслухавши суддю – доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
Суд першої інстанції встановив те, що 15.07.2020 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства на території Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області. До заяви додала: копію паспорта громадянина України, ідентифікаційний код, посвідчення учасника бойових дій.
14 червня 2020 року за наслідками розгляду вказаної вище заяви Звенигородська сільська рада Пустомитівського району Львівської області прийняла рішення № 2025 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства», на підставі якого відмовила ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства.
Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що при поданні заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства позивачка не надала графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки та не вказала орієнтовні розміри земельної ділянки, внаслідок чого відповідач не мав змогу ідентифікувати земельну ділянку, надати яку просила позивачка. З цих підстав, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову. 
Апеляційний суд не погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.
Згідно з ч. ч. 6, 7 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Таким чином вказаними вище нормами встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких, визначені в ст.118 Земельного кодексу України, органи приймають одне з відповідних рішень. Водночас, виходячи з аналізу цих норм, апеляційний суд зазначає, що рішення про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки має бути мотивоване. Підставами відмови згідно зі ст.118 Земельного кодексу України можуть бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів.
Апеляційний суд встановив те, що підставою для відмови позивачці у наданні на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства є відсутність вільних земельних ділянок на території Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області.
Однак, вказана підстава для відмови у наданні на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства не передбачена ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України. При цьому, підстав для відмови, які передбачені цією нормою, відповідач не навів. Відповідач не надав доказів того, що на території сільської ради відсутні вільні земельні ділянки. Тобто, відповідач в достатній мірі не мотивував прийняте рішення і не довів його законність.
Подібну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 11.09.2019 року у справі № 819/570/18.
Водночас доводи відповідача про те, що позивачка при подачі заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства не надала графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки та не вказала орієнтовні розміри земельної ділянки не підлягають оцінці у цій справі, оскільки оскаржене рішення на цих підставах не ґрунтується. 
Отже, апеляційний суд вважає рішення відповідача від 14.08.2020 року № 2025 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства» протиправним, а тому його необхідно скасувати.
При цьому, надаючи оцінку вимозі позивачки про зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства на території Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, апеляційний суд вважає, що її задоволення призведе до втручання у дискреційні повноваження відповідача, оскільки відповідач має обов`язок перевірити комплектність поданих позивачкою документів та їх відповідність вимогам статті 118 Земельного кодексу України.
Тому, апеляційний суд, у цьому випадку, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача повторно розглянути клопотання позивачки про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства на території Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області.
Виходячи із наведених вище міркувань, апеляційний суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивачки є скасування оскарженого рішення відповідача та зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання позивачки про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства на території Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області.
Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції не правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції, а тому її необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про часткове задоволення позову.
Судові витрати розподілу не підлягають, оскільки позивач є особою, яка звільнена від сплати судового збору.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

                                                   П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2020 року у справі № 380/9426/20 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 14.08.2020 року № 2025 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства».
Зобов`язати Звенигородську сільську раду Пустомитівського району Львівської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15.07.2020 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства на території Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області.
У задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	Р. П. Сеник  	
Повний текст постанови складений 11.03.2021 року