П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2021 року
м. Рівне

Справа № 572/589/20
Провадження № 22-ц/4815/177/21

Справа № 572/589/20
Провадження № 22-ц/4815/177/21
Головуючий у Сарненському районному суді 
Рівненської області: суддя Березень Ю.В.
Рішення суду першої інстанції ухвалено повним текстом 
03 листопада 2020 року 
Фіксування судового засідання за допомогою 
звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий: суддя Хилевич С.В.;
судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Бражнікова Олександра Івановича на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 03 листопада 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, 

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року в суд звернулася ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.
Мотивуючи свої вимоги, зазначала, що 26 лютого 2018 року відповідач отримав від неї в борг 580 000 гривень, у зв`язку з чим підписав відповідну розписку в присутності свідка. Сторони обумовили, що кінцевою датою повернення боргу буде 01 квітня 2018 року. Однак із позичених грошових коштів відповідач повернув лише 428 000 гривень. 
З наведених спонукань просила стягнути на свою користь з ОСОБА_1 152 000 гривень. 
У поданому відзиві представник відповідача зазначав, що складена його довірителем боргова розписка не є належним та допустимим доказом наявності у нього боргового зобов`язання у розумінні договору позики, оскільки він не відповідає вимогам ст. 1047 ЦК України щодо умов такого договору і не може бути достатнім засобом доказування існування між сторонами правовідносин, що виникли з договору позики.
Стверджував, що позивач не позичала відповідачу грошових коштів, а розписка була написана як визнання останнім недостачі підзвітних матеріальних цінностей і гарантією її погашення, тобто між сторонами не виникли відносини, які випливають з договору позики, з огляду на що відсутні правові підстави для стягнення заборгованості по ньому.
У відповіді на відзив позивач заперечувала факт перебування з відповідачем у відносинах підприємницької співпраці, оформлених цивільно-правовими угодами, адже відсутні акти прийому-передачі виконаних робіт.
Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 03 листопада 2020 року позов задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 152 000 гривень боргу за договором позики.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 520 гривень понесених судових витрат.
На рішення суду представником відповідача подано апеляційну скаргу, де він покликався на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, та недоведеності встановлених судом обставин.        
На її обґрунтування зазначалось, що надана суду боргова розписка не відповідає формі і змісту договору позики. Так, зі змісту розписки не видно, що гроші було отримано в борг, тобто передано у власність позичальника, а це за наявності інших взаємовідносин між сторонами ставить під сумнів досягнення сторонами відповідної домовленості. Стверджував, що сторони тривалий час перебували у відносинах спільної підприємницької діяльності, пов`язаної з виконанням відповідачем на платній основі функцій реалізатора отриманого від позивача товару під звіт з подальшим поверненням виручених коштів, що оформлювалося цивільно-правовими угодами між фізичною особою - підприємцем з однієї та фізичною особою-виконавцем з іншої сторони. Хоча фактично відповідач працював у позивача комірником на складі запчастин. За результатами чергової звірки вартості залишків матеріальних цінностей із зданою виручкою виникла розбіжність, яка згодом, під тиском роботодавця, була оформлена зазначеною розпискою.
Сторони улагоджувати боргові відносини, що призвело до добровільної виплати боржником 428 000 гривень, які він вважав реальним розміром допущеної недостачі. Проте суд попередньої інстанції не дослідив надані стороною відповідача цивільно-правові угоди, які укладалися сторонами протягом кількох років, а також викопіювання адресованого позивачем для відповідача смс-повідомлення з претензією, що підтверджує факт перебування сторін у інших спірних правовідносинах. На переконання заявника, спростовує факт отримання відповідачем позики сама її сума в понад півмільйона гривень і короткий термін повернення цих грошових коштів, оскільки рентабельно відповідач в такий строк таку суму використати не міг. Відповідач не заперечує факту написання ним розписки, проте заперечує отримання позики, оскільки розписка була написана з метою вирішення питання щодо врегулювання відносин, які стосуються підприємницької діяльності.
З викладених міркувань просив оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким в задоволені позову відмовити.
Відзиву на апеляційну скаргу не подано, хоча про таке право було роз`яснено.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.
Як з`ясовано матеріалами справи, та це сторонами не заперечується і визнається, 26 лютого 2018 року в м. Рівному ОСОБА_1 підписав розписку, якою підтвердив, що о 17 год. 26 лютого 2018 року отримав від ОСОБА_2 580 000 гривень.
Ці грошові кошти ним отримані в повному обсязі і зобов`язався повернути повністю до 01 квітня 2018 року. Відповідач не заперечував, що у разі порушення термінів виконання обов`язку ОСОБА_2 вправі звернутись до суду з позовом про стягнення з нього грошових коштів чи майна. Розписка складена в присутності свідка ОСОБА_3 в одному екземплярі, який знаходиться в ОСОБА_2 , і остання, в свою чергу підтвердила своїм підписом одержання цієї розписки. 
Пред`являючи позов, ОСОБА_2 зазначала, що свого обов`язку з повернення грошових коштів ОСОБА_1 у повному обсязі не виконав, сплативши лише 428 000 гривень із позичених 580 000 гривень. 
Натомість відповідач стверджував, що під розпискою врегульовувались інші відносини, які стосуються підприємницької діяльності між сторонами.
Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов. 
У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Згідно з ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Тлумачення ст.ст. 1046 та 1047 ЦК України вказує про те, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Аналіз ч. 2 ст. 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. 
На переконання колегії суддів, відповідачем не надано підтверджень, що між сторонами виникли правовідносини із договору про спільну діяльність, а не із договору позики грошових коштів, адже вказана розписка містить інформацію про отримання ОСОБА_1 грошових коштів із зобов`язанням повернення, а не отримання їх на іншій підставі. 
Так, ним надавались суду попередньої інстанції копії цивільно-правових угод №7, згідно з якими фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , як заявник, доручає, а ОСОБА_1 , як виконавець, бере на себе зобов`язання з відбору та видачі автозапчастин зі складу по АДРЕСА_1 при виникненні потреби. Сторони узгодили, що така робота має відповідати вимогам державних стандартів та вимогам, які висуваються до даного виду робіт. Замовник зобов`язаний своєчасно прийняти й оплатити виконану виконавцем роботу. Виконавець зобов`язувався виконати роботи у строк 30 днів. Замовник зобов`язувався забезпечити можливість доступу на об`єкт щоденно (крім вихідних, святкових та неробочих днів) з 09 год. до 18 год. Підставою для підписання документа який підтверджує виконання робіт виконавцем за договором, є підписаний акт приймання виконаних робіт на об`єкті. За виконану роботу замовник мав сплатити виконавцеві винагороду у розмірі 3 500 гривень. Виплата винагороди здійснювалася не пізніше 10 банківських днів після підписання акта приймання виконаних робіт. Сторони несли матеріальну відповідальність за невиконання або неналежне виконання покладених на них зобов`язань за угодою відповідно до чинного законодавства. Угода могла бути розірвано за погодженням сторін. У разі порушення однією із сторін зобов`язань за угодою інша сторона мала право розірвати угоду в односторонньому порядку (а.с. 41-44).
Між тим, відповідачем не надано належних та допустимих доказів на виконання сторонами обумовлених зобов`язань, зокрема, які підтверджували відбір та видачу автозапчастин зі складу, організацію процесу робіт, взаємозалік таких операцій, а також виявлення при звірці неналежної кількості грошових коштів, що в своїй сукупності спонукало б до оформлення боргової розписки. 
Поготів, на думку апеляційного суду, не можна вважати, що розпискою приховано інший правочин після її добровільного часткового виконання позичальником разом із визнанням факту її підписання. 
Отже, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині, позаяк зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд.
Приходячи до переконання про залишення апеляційної скарги без задоволення, суд апеляційної інстанції бере до уваги положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Спонуканням для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.
Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Бражнікова Олександра Івановича залишити без задоволення, а рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 03 листопада 2020 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                                                         С.В. Хилевич

Судді:                                                                 С.В. Боймиструк

Н.М. Ковальчук