ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/32814/20                                                                       Суддя першої інстанції: Федорчук А.Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  09 березня 2021 року                                                                                         м. Київ
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
          головуючого судді          - Пилипенко О.Є.  
          суддів                              - Глущенко Я.Б. та Собківа Я.М.,
          при секретарі                    - Василенко Ю.А., 
          розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови від 20.10.2020 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2020 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови від 20.10.2020 року, в якому просив: 
- визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Джулай Ю.Ю. від 20 жовтня 2020 року № 52436960 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 39  831,16 грн.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 січня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.
09 березня 2021 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 9559, від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без його участі.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
 Відзив на апеляційну скаргу від Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) до суду апеляційної інстанції не надходив.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст.. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що повернення виконавчого документа стягувачу є завершенням виконавчого провадження, відтак при постановленні оскаржуваної постанови від 20 жовтня 2020 року державний виконавець повинен був керуватись чинною редакцією Закону №1404-VIII, яка надавала останньому право відповідно до частини 3 статті 37 Закону №1404-VIII прийняти постанову про стягнення виконавчого збору, відтак постанова про стягнення виконавчого збору від 20 жовтня 2020 року № 52436960 є законною та такою, що не підлягає скасуванню.          Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, старшим державним виконавцем Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 23 листопада 2020 року прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови №52436960, виданого 20 жовтня 2020 року Оболонським районним відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 в розмірі 39   381,16 грн.
Так, в межах виконавчого провадження №52436960 при примусового виконанні виконавчого листа №756/11458/15-ц, виданого 25 травня 2016 року Оболонського районного суду міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Правекс-Банк» суму боргу 398   311,57 грн. прийнято 20 жовтня 2020 року постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 39  831,16 грн.          Позивач, вважаючи винесену постанову протиправною, звернувся із вказаним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначено Законом України від 02.06.2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII).
Статтею 1 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 1 частини 1 статті 37 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
Наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа визначені статтею 40 Закону №1404-VIII.
Так, частиною 3 статті 40 Закону №1404-VIII передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.          Так, відповідно до матеріалів справи, 21 вересня 2020 року відповідачу в межах виконавчого провадження №52436960 надійшла заява про повернення виконавчого документа. 
23 листопада 2020 року відповідачем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови №52436960, виданого 20 жовтня 2020 року Оболонським районним відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 в розмірі 39 381,16 грн.
Вимогами статті 27 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. 
Частина 2 ст. 27 Закону №1404-VIII (в редакції Закону України від 03.07.2018 р. N 2475-VIII, тобто в редакції, чинній, на час вчинення виконавчої дії) виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Відповідно до частини 4 статті 27 Закону №1404-VIII державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).          Колегія суддів наголошує, що в редакції ст.. 27 Закону №1404-VIII чинній на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення виконавчого збору, міститься імперативна норма, яка вказує, що виконавчий збір стягується в розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню (а не від фактично стягненої суми, як помилково вважає позивач та як було передбачено нормами даної статті в редакції Закону від 02.06.2016 року).
Посилання апелянта на той факт, що до спірних правовідносин необхідно було застосовувати саме редакцію ст. 27 Закону від 02.06.2016 року, так як виконавче провадження було відкрито ще 04 жовтня 2016 року, згідно постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №52436960, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на приписи пункту 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VIII відповідно до яких, виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
З огляду на викладене, варто наголосити, що в силу вищевказаних приписів, виконавець мав завершити виконавчу дію щодо повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до норм Закону №1404-VIII, що були чинні на час вчинення даної виконавчої дії, в той час як виконавчу дію - відкриття виконавчого провадження з приводу стягнення виконавчого збору, враховуючи дату відкриття виконавчого провадження - листопад 2020 року, виконавцю слід було вчиняти відповідно до чинної редакції  Закону №1404-VIII, що й було зроблено виконавцем, з огляду на що, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог.
Щодо доводів позивача про подвійне стягнення суми виконавчого збору, варто зазначити наступне.
З наявної в матеріалах справи копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 04 жовтня 2016 року (ВП №52436960) вбачається, що при відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №756/11458/15-ц, виданого 25 травня 2016 року Оболонським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Правекс-Банк» суму боргу 398   311,57 грн. виконавчий збір не стягувався, що спростовує доводи позивача щодо стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору.
Колегія суддів вважає також недоцільним посилання ОСОБА_1 на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 11.03.2020 року у справі № 2540/3203/18, з огляду на те, що правовідносини в межах вищевказаної адміністративної справи виникли за іншого правового регулювання (враховуючи дати винесення спірних постанов), крім того, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 3 липня 2018 року N 2475-VIII, яким було внесено зміни до ст. 27 Закону України №1404-VIII, набрав чинності лише 28 серпня 2018 року, а тому не міг бути застосованим Великою Палатою Верховного Суду до правовідносин у справі № 2540/3203/18, отже практика, на яку посилається позивач в межах даних правовідносин не є ревалентную.            Щодо решти аргументів сторін, суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
          Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2021 року - без змін.
Керуючись ст..ст. 241, 242, 286, 308, 311, 313, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -  
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2021 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя:                                                                       О.Є.Пилипенко 

Суддя:                                                                                 Я.Б.Глущенко          

                                                                                                    Я.М.Собків          

          Повний текст виготовлено 09 березня 2021 року.