Ухвала
 
28 січня 2021 року
м. Київ
справа № 334/8718/19
провадження № 61-67ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Ткачука О. С., 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 ,  на  додаткове рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 25 листопада 2020 року за заявою ОСОБА_1 про винесення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності і його поділ,
В С Т А Н О В И В :
У грудні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив суд встановити факт спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1  однією  сім`єю  без  шлюбу  з  21  травня  2019 року до 26 грудня 2019 року, визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 і ОСОБА_1 та визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину вказаної квартири.
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 серпня 2020 року у задоволені позову відмовлено.
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про винесення додаткового судового рішення, в якому зазначала, що при поданні відзиву на позовну заяву стороною відповідача було зазначено орієнтований розмір витрат на правову допомогу. До закінчення судових дебатів суду було надано акт виконаних робіт з розрахунком витрат на правову допомогу на суму 13 400,00 грн. та заявлено клопотання про стягнення вказаних судових витрат з позивача у випадку винесення рішення про відмову у задоволені позову. Проте, судом при винесенні рішення про відмову в задоволені позову не були вирішено питання щодо стягнення судових витрат з позивача. З цих підстав просила суд винести додаткове судове рішення, яким вирішити питання про стягнення з позивача судових витрат понесених відповідачем у розмірі 13 400,00 грн.
Додатковим  рішення  Ленінського  районного  суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2020 року у задоволені заяви ОСОБА_1 про винесення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності і його поділ відмовлено.
Залишаючи заяву про ухвалення додаткового рішення без задоволення, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний  суд, виходив з того, що заявником не надано документів, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, які б засвідчували факт їх понесення.
У грудні 2020 року, засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_1 - адвокат Борисенко Р. Ю. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на додаткове рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 25 листопада 2020 року, в якій скаржник просить судові рішення скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з позивача  на  користь  відповідача  витрати на правничу професійну допомогу 13 400, 00 грн. 
Верховний Суд, вивчивши подані касаційні скарги та додані до них документи, оскаржувані судові рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Таким чином, за встановленими фактичними обставинами, справи та правовідносинами; правовим регулюванням спору, справа не представляє значної складності, не належить до виключень із категорії, передбачених пунктом 2 частини 6 статті 19  ЦПК України, суди ухвалювали рішення відповідно до усталеної судової практики.
За таких обставин справа як така, що не представляє значної складності, є малозначною.
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
Системний аналіз частини шостої статті 19, статті 274 ЦПК України дає підстави для висновку, що малозначними у цивільному процесі є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними (за виключенням справ, які мають розглядатися тільки за правилами загального позовного провадження) та які фактично можна поділити на: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності з ціною позову, що не перевищуєдвісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, у яких не можливо встановити ціну позову (немайнові вимоги), за виключеннями відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України та пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Таким чином, справа є малозначною в силу змісту правовідносин та їх регулювання не представляє значної складності, ціна позову в якій не перевищує двісті п`ятдесят розмірів  прожиткового  мінімуму  для  працездатних  осіб  (2  102,  00  грн х 250 = 525 500, 00 грн) та, виходячи із приписів частини четвертої статті 274 ЦПК України, не входить до переліку тих справ, що підлягають обов`язковому розгляду в порядку загального позовного провадження.
Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, а саме: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. 
Доводи касаційної скарги не свідчать про наявність виключень передбачених статтею 389 ЦПК України необхідних для оскарження судових рішень у малозначних справах та полягають у незгоді заявника з оцінкою судом зібраних у справі доказів та встановлених обставин. Підстав, які б спростовували віднесення цієї справи до категорії малозначних, касаційна скарга не містить. 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягаю касаційному оскарженню.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).
При цьому застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обгрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).
З урахуванням наведеного, оскільки скаржник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
У Х В А Л И В :
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на додаткове  рішення  Ленінського  районного  суду  м.  Запоріжжя  від  18 вересня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 25 листопада 2020 року за заявою ОСОБА_1 про винесення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності і його поділ, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарг матеріали направити особам, які подали касаційні скарги.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                                          Є. В. Петров
А. А. Калараш
   О. С. Ткачук