ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/6308/19                                                               Суддя (судді) першої інстанції: Клименчук Н.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді          - Єгорової Н.М.,
суддів                    - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,
при секретарі                    - Казюк Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України та Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України про поновлення на роботі,-

ВСТАНОВИЛА:
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національної поліції України та Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України, в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ ліквідаційної комісії Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України №5 о/с «Про особовому складу» від 04 березня 2019 року щодо звільнення ОСОБА_1 (М-085792) з посади старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах п`ятого територіального управління (з обслуговування міста Києва, Київської та Чернігівської областей) Департаменту протидії наркозлочинності відповідно до пункту 4 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію»;
- поновити ОСОБА_1 (М-085792) на посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах п`ятого територіального управління (з обслуговування міста Києва, Київської та Чернігівської областей) Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України або на рівнозначній посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах оперативних розробок у Центральному регіоні (м. Київ) Управління організованих перевірок та негласної роботи Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України з 04 березня 2019 року;
- стягнути з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу;
- рішення суду щодо поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць звернути до негайного виконання.
Рішенням Окружного адміністративного суду від 30 липня 2020 року позов задоволено частково: 
- визнано протиправним та скасовано наказ ліквідаційної комісії Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України №5 о/с «Про особовому складу» від 04 березня 2019 року щодо звільнення ОСОБА_1 (М-085792) з посади старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах п`ятого територіального управління (з обслуговування міста Києва, Київської та Чернігівської областей) Департаменту протидії наркозлочинності відповідно до пункту 4 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію»;
- поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого в особливих справах п`ятого територіального управління (з обслуговування міста Києва, Київської та Чернігівської областей) Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України, або на іншій рівнозначній посаді в структурі Національної поліції України з 04 березня 2019 року; 
- стягнуто з Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04 березня 2019 року по 20 липня 2020 року у розмірі 111454,42 грн. (сто одинадцять тисяч чотириста п`ятдесят чотири грн. 42 коп.);
- допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого в особливих справах п`ятого територіального управління (з обслуговування міста Києва, Київської та Чернігівської областей) Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України, або на іншій рівнозначній посаді в структурі Національної поліції України з 04 березня 2019 року та стягнення з Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі   6 661,29 грн. (шість тисяч шістсот шістдесят одну грн. 29 коп.).
При цьому суд першої інстанції виходив з того, що у відповідач мав запропонувати позивачу переміщення на іншу рівнозначну або нижчу посаду, при цьому не тільки в органі, у якому він працював, а й в будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Зауважив, що жодних обґрунтованих та зрозумілих причин недоцільності призначення позивача до новоутвореного Департаменту протидії наркозлочинності (недостатність досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків) не наведено. Вказав на те, що у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. При цьому зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин норми чинного законодавства в частині обрахунку суми середнього заробітку, який підлягає стягненню за час вимушеного прогулу. Наголошує, що можливість використання поліцейського на службі обумовлюється, зокрема, його позитивною характеристикою, професіональними та особистими якостями, за умови виключення інших відомостей та інформації, що унеможливлюють подальше проходження служби. При цьому звертає увагу на те, що до матеріалів справи надано листи Департаменту внутрішньої безпеки, згідно яких ДВБ вважає недоцільним призначення позивача на посади в органах Національної поліції України.
У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.
Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції встановив, що у період з липня 1999 року по 06 листопада 2015 року позивач безперервно проходив службу в органах внутрішніх справ.
Наказом Національної поліції України від 07 листопада 2015 року №58 о/с позивача призначено як прибулого з МВС України в порядку переатестування на посаду  старшого оперуповноваженого в особливих справах п`ятого територіального управління (з обслуговування міста Києва, Київської та Чернігівської областей) Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України відповідно до його заяви від 07 листопада 2015 року. Проте, після проведеної переатестації, згідно наказів відповідача 1 від 20 листопада 2015 року №210 о/с «Про проведення атестування поліцейського апарату Національної поліції України та від 23 листопада 2015 року №102 «Про організацію заходів з тестування особового складу Національної поліції України», позивача визнано таким, що не відповідає займаній посаді та звільнено зі служби в поліції через службову невідповідність.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2018 року у справі №826/3511/16, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2019 року, задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Центральної атестаційної комісії №3 Національної поліції України, Центральної апеляційної атестаційної комісії Національної поліції України, Національної поліції України, Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України,   поновлено позивача на посаді старшого оперуповноваженого в особливих справах п`ятого територіального управління (з обслуговування міста Києва, Київської та Чернігівської областей) Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України з 16 березня 2016 року.
Як вбачається з матеріалів справи, наказом Національної поліції України від 26 грудня 2018 року №1283 о/с на виконання зазначених судових рішень скасовано наказ від 16 березня 2016 року №167 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 та поновлено його на посаді з 16 березня 2016 року.
Проте, 03 січня 2019 року ОСОБА_1 відповідно до частини першої статті 68 Закону України «Про Національну поліцію» попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції згідно з пунктом 4 частини першої    статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) з огляду на те, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року №981 «Про ліквідацію територіального органу Національної поліції» ліквідовано як юридичну особу публічного права Департамент протидії наркозлочинності як міжрегіональний територіальний орган Національної поліції, наказом Національної поліції України від 22 травня 2016 року №418 посада старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах п`ятого територіального управління (з обслуговування міста Києва, Київської та Чернігівської областей) Департаменту протидії наркозлочинності скорочена (а.с.24).
Поряд з викладеним суд встановив, що позивачем 19 лютого 2019 року подано рапорт з проханням призначити його на посаду оперуповноваженого відділу розкриття злочинів проти власності управління карного розшуку ГУ НП в Київській області, у зв`язку з чим начальником управління кадрового забезпечення ГУ НП в Київській області направлено запит від 21 лютого 2019 року №460/109/12 начальнику Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України для погодження цього питання.
Разом з тим, листом від 01 березня 2019 року №1788/4212/0219 Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України повідомив, що вважає за недоцільне призначення ОСОБА_1 на посаду оперуповноваженого відділу розкриття злочинів проти власності управління карного розшуку ГУ НП в Київській області.
Надалі, у зв`язку із скороченням всіх посад у ліквідованому Департаменті протидії наркозлочинності Національної поліції України 04 березня 2019 року головою ліквідаційної комісії відповідача 2 ОСОБА_2 видано наказ № 5 о/с «По особовому складу» про звільнення позивача зі служби в поліції за пунктом 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», з виплатою компенсації за 5 діб, щорічної чергової основної оплачуваної відпустки та 02 доби додаткової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2019 році.
На підставі встановлених вище обставин суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позивач підлягає поновленню на службі на посаді, з якої його було незаконно звільнено, тобто старшого оперуповноваженого в особливих справах п`ятого територіального управління (з обслуговування міста Києва, Київської та Чернігівської областей) Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України, або на іншій рівнозначній посаді в структурі Національної поліції України з 04 березня 2019 року.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на наступне.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено    Законом України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII (далі - Закон №580-VIII).
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України "Про Національну поліцію".
Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.
Обов`язки поліцейського визначені ст. 18 Закону України "Про Національну поліцію", відповідно до вимог якої останній зобов`язаний: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; 3) поважати і не порушувати прав і свобод людини; 4) надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я; 5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків; 6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.
Статтею 59 згадуваного Закону визначено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.
Відповідно до частини другої статті 68 Закону №580-VIII поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.
За приписами частини третьої статті 68 Закону №580-VIII    поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.
За приписами пункту 4 частини першої статті 77 Закону №580-VIII    поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.
Перебування поліцейського, посада якого скорочена, на лікарняному, у відрядженні чи у відпустці не є перешкодою для його призначення на іншу посаду або звільнення зі служби в поліції відповідно до положень цієї статті, за умови його персонального у письмовій формі попередження у встановлений    законом    строк (частина четверта статті 68 Закону №580-VIII).
Частиною пятою    статті 68 Закону №580-VIII    визначено, що переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації надається поліцейським з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства.
У частині першій    статті 65 Закону №580-VIII    законодавець зауважив, що переміщення поліцейських здійснюється, зокрема на рівнозначні посади: для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби; за ініціативою поліцейського; у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації; на посади, нижчі ніж та, на якій перебував поліцейський: у зв`язку зі скороченням штатів або реорганізацією в разі неможливості призначення на рівнозначну посаду.
Аналіз наведених вище приписів законодавства свідчить про те, що відповідно до статті 65 Закону № 580-VIII скорочення посади, яку обіймає поліцейський є однією з підстав його переведення на рівнозначну або нижчу посаду, а частиною другою статті 68 цього ж Закону передбачена можливість призначення поліцейського, посада якого скорочена, за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції, а не тільки в тому, де він проходив службу.
При цьому, як вбачається з постанови Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 981 «Про ліквідацію територіального органу Національної поліції» ліквідовано як юридичну особу публічного права Департамент протидії наркозлочинності як міжрегіональний орган Національної поліції. При цьому, Національній поліції доручено забезпечити здійснення функцій і повноважень Департаменту протидії наркозлочинності, що ліквідується.
У подальшому Департамент протидії наркозлочинності було утворено без статусу юридичної особи, у складі апарату центрального органу управління Національної поліції України.
У контексті наведеного, судова колегія звертає увагу на те, що зі змісту витребуваного під час розгляду справи судом першої інстанції Положення про Департамент протидії наркозлочинності Національної поліції України, затвердженого наказом Національної поліції України від 10 лютого 2017 року, вбачається, що за змістом з основних завдань, функцій, організації та забезпечення діяльності зазначене Положення повторює та доповнює Положення про Департамент протидії наркозлочинності Національної поліції України, затверджене наказом Національної поліції № 95 від 17 листопада 2015 року.   
Ліквідація особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведені обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань та функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. 
Таким чином, як слідує з постанови Кабінету Міністрів України у ній не наведено будь-якого обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій, які виконував Департамент протидії наркозлочинності як міжрегіональний територіальний орган Національної поліції, натомість, покладено виконання завдань та функцій ліквідованого органу на інший орган, а саме Національній поліції доручено забезпечити здійснення функцій і повноважень Департаменту протидії наркозлочинності, що ліквідується, тому така обставина зобов`язує роботодавця по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.    
За таких обставин, судова колегія погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що відповідач відповідно до вимог чинного законодавства мав запропонувати позивачу переміщення на іншу рівнозначну або нижчу посаду, при цьому не тільки в органі, у якому він працював, а й в будь-якому органі (закладі, установі) поліції.
Доводи апелянта про те, що за висновком Департаменту внутрішньої безпеки призначення позивача до новоутвореного Департаменту протидії наркозлочинності є недоцільним, судом апеляційної інстанції оцінюються критично з огляду на наступне.
Так, в наявних в матеріалах справи листах Департаменту внутрішньої безпеки жодних обґрунтованих та зрозумілих причин недоцільності призначення позивача до новоутвореного Департаменту протидії наркозлочинності (недостатність досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків) не наведено. Доказів того, що відповідач пропонував позивачу для заміщення будь-які інші посади до матеріалів справи не надано, іншого відповідачем суду не доведено. 
При цьому, власник або уповноважений ним орган (держава) одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду, і які існували на день звільнення.  
Разом з тим, визначених вказаними вище положеннями законодавства дій відповідач не вчинив, не з`ясував можливостей подальшого використання на службі позивача відповідно до чинного Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, як і не з`ясував переважного права позивача на залишення на службі в поліції, рівень його кваліфікації, досягнення у службовій діяльності, переваги для залишення на службі.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про протиправність та необхідність скасування наказу ліквідаційної комісії Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України №5 о/с «Про особовому складу» від 04 березня 2019 року щодо звільнення ОСОБА_1 (М-085792) з посади старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах п`ятого територіального управління (з обслуговування міста Києва, Київської та Чернігівської областей) Департаменту протидії наркозлочинності відповідно до пункту 4 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».
Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 січня 2013 року у справі «Волков проти України», звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді як способу відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих    Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.        
Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду.
З урахуванням наведеного принципу та у зв`язку з протиправністю оскаржуваного наказу про звільнення, позивач підлягає поновленню на службі на посаді, з якої його було незаконно звільнено, тобто старшого оперуповноваженого в особливих справах п`ятого територіального управління (з обслуговування міста Києва, Київської та Чернігівської областей) Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України, або на іншій рівнозначній посаді в структурі Національної поліції України з 04 березня 2019 року.
В частині доводів скаржника щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд апеляційної інстанції зауважує наступне.
Як передбачено пунктом 3 Розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок), затвердженого    Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260    та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за №669/28799, грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1)         посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з пунктом 6 Розділу ІІІ Порядку поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення. Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.
Відповідно до пункту 1 Розділу ІV Порядку у разі переміщення по службі (переведення, відрядження, переходу), а також звільнення поліцейського зі служби в поліції фінансовий підрозділ зобов`язаний виплатити йому належні види грошового забезпечення, про що зробити відповідні записи в грошовому атестаті за формою, визначеною у додатку 2 до цих Порядку та умов.
У свою чергу, за приписами пункту 24 Положення у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.
Відповідно до частини другої    статті 235 Кодексу законів про працю України    (далі -    КЗпП) при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
За приписами пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Як вбачається із довідки відповідача 2 від 21 травня 2019 № б/н, загальна сума отриманої позивачем заробітної плати за січень та лютий 2019 року склала 13 322,58 грн. 
Загальна кількість робочих днів у січні-лютому 2019 року становить 41 робочий день, розмір середньоденного заробітку позивача складає 13 322,58 грн. / 41 день = 324,94 грн.). 
Кількість вимушеного прогулу становить (з 04 березня 2019 року по 20 липня 2020 року) 343 робочих дня.
Загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 111 454,42 грн. (324,94 грн. * 343 днів = 111 454, 42 грн.).
Таким чином, судом першої інстанції вірно розраховано суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України на користь ОСОБА_1 .
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 липня 2020 року - залишити без задоволення.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

          Головуючий суддя                                                                      Н.М. Єгорова 
Судді                                                                                           Є.О. Сорочко 
                                                                                                    І.В. Федотов

Повний текст постанови складено «22» лютого 2021 року.