П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

04 березня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/3844/20	
Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О.А.
                                                                                                     Дата і місце ухвалення 16.11.2020р., м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого – судді :  Бойка А.В.,
                          суддів:  Федусика А.Г.,
                                        Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.11.2020р. по справі №420/3844/20 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив: 
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 здійснені листом від 23.03.2020 року №209 щодо відмови позивачу провести перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби у військовій частині за період з 01.11.2004 року по 31.12.2011 року з врахуванням базового місяця з моменту підвищення посадового окладу 01.11.2004 року та з 01.11.2013 року по 02.09.2019 року з врахуванням базового місяця з моменту підвищення посадового окладу 01.01.2008 року;
- зобов`язати відповідача провести перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби у період з 01.11.2004 року по 31.12.2011 року з врахуванням базового місяця з моменту підвищення посадового окладу 01.11.2004 року та з 01.11.2013 року по 02.09.2019 року з врахуванням базового місяця з моменту підвищення посадового окладу 01.01.2008 року.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16.11.2020р., позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Суд визнав протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови, викладеної у листі від 23.03.2020 року №209, провести позивачу нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року та зобов`язав відповідача провести відповідне нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період 01.01.2016 року по 28.02.2018 року. Також, суд визнав протиправною бездіяльність відповідача щодо не вирішення заяви позивача (вх. №1064 від 12.03.2020 року) в частині вимог щодо проведення підполковнику запасу ОСОБА_1 перерахунку та виплати індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України у військовій частині НОМЕР_1 в період з 01.11.2004 року по 31.12.2011 року та з 01.11.2013 року по 31.12.2015 року, зобов`язавши відповідача повторно розглянути її. В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, обґрунтовану посиланням на не повне з`ясування обставин, що мають значення, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до прийняття незаконного і необґрунтованого судового рішення. 
Апелянт зазначив, що суд першої інстанції, приймаючи судове рішення у справі не врахував, що проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів всіх рівнів на відповідний рік. Отже, виплата сум індексації грошового забезпечення має здійснюватися у межах коштів установ та організацій, передбачених на такі цілі. Причиною невиплати позивачу індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року стала відсутність у військової частини коштів на відповідну мету, з причин складної фінансової-економічної ситуації, яка склалась у країні. 
Також, вважає, що суд першої інстанції безпідставно визнав протиправною бездіяльність військової частини щодо не вирішення заяви позивача в частині перерахунку та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.11.2004 року по 31.12.2011 року та з 01.11.2013 року по 31.12.2015 року, зобов`язавши відповідача повторно розглянути її, оскільки вважає, що вона діяла у відповідності до вимог чинного законодавства, а отже з урахуванням ст. 19 Конституції України не може бути примушена робити те, що непередбачено законодавством. 
З огляду на зазначене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні його позову. 
Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України та перебував на грошовому забезпеченні відповідача.
Згідно наказу командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 21.08.2019 року №414 (по особовому складу) підполковника ОСОБА_1 , заступника начальника штабу військової частини НОМЕР_1 , звільнено з військової служби в запас відповідно до п."а" ч.6 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року № 2232.
Наказом ТВО командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №192 від 02.09.2019 року ОСОБА_1 виключено із списків особового складу.
12 березня 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив перерахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 01.11.2004 року по 31.12.2011 року та з 01.11.2013р. по 02.09.2019р. 
Листом від 23.03.2020 року №209 військова частина повідомила заявника, що з питань отримання інформації щодо нарахованої та виплаченої йому індексації за період з 01.11.2004 року по 01.01.2016р. він може звернутись до Одеського територіального архівного відділу галузевого державного архіву Міністерства оборони України. З приводу виплати та нарахування індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 01.03.2018 р. зазначило, що остання не здійснювалась, у зв`язку з відсутністю коштів на відповідну мету. Щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018р. по 02.09.2019р. зазначила, що остання проведена у повному обсязі.
На думку позивача, військова частина невірно обрахувала та виплатила йому індексацію грошового за відповідні періоди, що стало підставою звернення до суду з відповідним позовом.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції визнав обґрунтованими доводи позивача про протиправність дій військової частини щодо відмови нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року, у зв`язку з чим, зобов`язав його нарахувати та виплатити відповідні кошти. В частині вимог, що стосуються нарахування та виплати індексації за період з 01.11.2004 року по 31.12.2011 року та з 01.11.2013р. по 31.12.2015 року, суд визнав протиправною бездіяльність відповідача щодо не вирішення поданої позивачем заяви по суті, та зобов`язав військову частину повторно її розглянути.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх часткового задоволення, виходячи з наступного.
Згідно ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Відповідно до ст.1 та ст.2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-ХІІ (далі Закон №2011-ХІІ) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України  та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Частинами другою – третьою статті 9 Закону №2011-ХІІ визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року №1282-ХІІ  ( далі - Закон № 1282-ХІІ).
Статтею 1 Закону №1282-ХІІ визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Згідно ст.2 Закону №1282-ХІІ, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка (ст.4 Закону №1282-ХІІ).
Відповідно до ст.6 Закону №1282-ХІІ  у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно ст. 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст.19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначено постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078  .
Пунктом 4 вказаного Порядку встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Відповідно до абзацу 8 пункту 4 Порядку у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.
Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно - правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Аналогічну правову позицію у подібних правовідносинах висловлено Верховним Судом у постанові від 12.12.2018р. по справі №825/874/17 (адміністративне провадження №К/9901/17256/18).
Учасниками справи не заперечується, що в період з 01.01.2016р. по 28.02.2018р. індексація грошового забезпечення ОСОБА_1 не нараховувалася та не виплачувалася.
При цьому, апелянт не посилається на відсутність обставин, передбачених статтею 4 Закону №1282-ХІІ для проведення індексації, а правомірність своїх дій обґрунтовує виключно відсутністю відповідних кошторисних призначень та бюджетних асигнувань.
Колегія суддів не приймає до уваги такі доводи апелянта, оскільки вони не відповідають нормам Закону №1282-XII та Порядку №1078, зокрема п. 11, яким визначено, що додаткові витрати, пов`язані з індексацією грошових доходів громадян, відображаються у складі витрат, до яких відносяться виплати, що індексуються.
Отже, в кошторисі доходів і видатків бюджетної установи, організації індексація заробітної плати відображається не як самостійна витрата, а в складі витрат на виплату заробітної плати.
Посилання відповідача на ст.5 Закону №1282-ХІІ щодо проведення індексації грошових доходів населення виключно у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на відповідний рік, на думку колегії суддів, є не доречним в даному випадку, оскільки в зазначеному періоді здійснювалось преміювання, що навпаки свідчить про достатність фінансування, а отже можливість нарахування індексації.
Аргументи відповідача щодо відсутності бюджетного фінансування не можуть бути підставою для не нарахування індексації заробітної плати та відмови у її виплаті позивачу, а також жодним чином не впливають на наявність чи відсутність у позивача права на її нарахування та виплату, що є предметом спору у даній справі.
Надаючи правову оцінку доводам апеляційної скарги щодо безпідставності задоволених, судом першої інстанції, вимог позивача про визнання протиправною бездіяльність військової частини щодо не вирішення заяви позивача в частині перерахунку та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.11.2004 року по 31.12.2011 року та з 01.11.2013 року по 31.12.2015 року, зобов`язавши повторно її розглянути, колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Аналіз наведеної норми дає підстави вважати, що ефективний засіб правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату, а ухвалення рішень, які безпосередньо не призводять до змін в обсязі прав, та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає змісту цього поняття.
За правилами пунктів 3 та 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, шляхом: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Зі змісту цієї норми процесуального закону випливає, що вимоги про визнання дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень протиправними може бути заявлена в адміністративному позові виключно разом з вимогами про зобов`язання відповідача утриматися від вчинення певних дій (вчинити певні дії), які повинні бути спрямовані на відновлення порушеного права.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, що передбачено частиною другою статті 5 КАС України.
Верховенство права, як основоположний принцип адміністративного судочинства, визначає спрямованість судочинства на досягнення справедливості та надання ефективного захисту. Справедливим та ефективним повинен бути як судовий процес, так і результат судочинства.
Статтею 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 14.11.1950 року передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003р. № 3-рп/2003).
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Саме на ефективний захист порушеного права вказують і положення пунктів 3, 4 та 10 частини другої статті 245 КАС України, якими встановлено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Враховуючи, що військова частина НОМЕР_1 не розглянула по суті подану позивачем заяву, що стосується проведення перерахунку та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.11.2004 року по 31.12.2011 року та з 01.11.2013 року по 31.12.2015 року, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обрав належний спосіб відновлення порушеного права ОСОБА_1 , визнавши протиправною бездіяльність військової частини щодо не вирішення заяви позивача у відповідній частині, та зобов`язавши відповідача  повторно її розглянути.
Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги та скасування рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.11.2020р. колегія суддів не вбачає.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції, відповідно до ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-  

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.11.2020р.  - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Суддя-доповідач:                                                                        А.В. Бойко

Судді:                                                                                          А.Г. Федусик

                                                                                                             О.А. Шевчук