УХВАЛА

24 березня 2021 року 
м. Київ
справа № 640/17409/19
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Радишевської   О.Р., 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду від 11 листопада 2020 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2021 року в справі №640/17409/19 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України, за участю третьої особи - Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України - про визнання постанови протиправною і нечинною,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ), ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ) звернулися до суду з позовом до Кабінету Міністрів України (далі - КМ України), за участю третьої особи - Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, у якому просили визнати протиправною і нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 12 червня 2019 року №496 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року №1756 і від                 23 грудня 2004 року №1716».
Рішенням Окружного адміністративного суду від 11 листопада 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 січня            2021 року (повний текст складено 01 лютого 2021 року), в задоволенні позову відмовлено. 
02 березня 2021 року до Верховного Суду надіслано касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду від 11 листопада        2020 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 січня         2021 року в справі №640/17409/19.
За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Проаналізувавши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, Суд дійшов висновку про необхідність її повернення з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами. 
У касаційній скарзі скаржники посилаються на те, що підставами касаційного оскарження судових рішень є:
- відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме: абзацу 8 частини восьмої статті 21 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» під час прийняття КМ України нормативно-правових актів й порядку визначення того, чи належить він до сфери наукової і науково-технічної діяльності; 
- необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду  від 29 липня 2020 року (справа №640/7583/19) та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні. На обґрунтування цих доводів зазначає таке. Суди попередніх інстанцій надали перевагу листу Державної регуляторної служби України від 29 липня 2019 року вх.№6152/0/20 -19 про те, що рішенням від 14 грудня                  2017 року №568 погоджено без зауважень проект постанови Кабінету Міністрів України від 12 червня 2019 року №496 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року №1756 і від 23 грудня 2004 року №1716». Водночас, суди не надали оцінки указаному листу Державної регуляторної служби України від 29 липня 2019 року, направленого на адресу КМ України та Міністерства економічного розвитку та торгівлі України. Із матеріалів справи не убачається, у якій редакції проект постанови КМ України, та чи саме він надсилався до Державної регуляторної служби України, на підставі якого прийнято рішення №568 від 14 грудня 2017 року про погодження без зауважень проекту  постанови Кабінету Міністрів України від 12 червня 2019 року №496 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року №1756 і від 23 грудня 2004 року №1716». Ураховуючи тривалий строк між погодженням проекту постанови КМ України та до прийняття оспорюваної постанови, суди попередніх інстанцій не урахували той факт, що унаслідок численних редагувань проекту, він міг зазнати змін.  Відсутність повторного погодження проекту постанови КМ України призводить до того, що висновки Державної регуляторної служби України при прийнятті актів КМ України мають формальний характер і не виконують покладені на неї задання, передбачені чинним законодавством;
- застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2018 року (справа №826/2507/18). На обґрунтування цих доводів зазначає таке. Судами попередніх інстанцій не надано правової оцінки доводам позивачів про порушення процедури громадського обговорення проекту постанови КМ України, що є порушенням вимог пункту 4 частини четвертої статті 246 та статті 90 КАС України. Судом апеляційної інстанції застосовано статтю 9 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» без урахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2018 року (справа №826/2507/18), а саме: стосовно обов`язковості оприлюднення проекту регуляторного акта і відповідного аналізу регуляторного впливу, що здійснюється з необхідності одержання зауважень і пропозицій від фізичних і юридичних осіб, їх об`єднань, чим, по суті, здійснюється забезпечення публічного обговорення проекту регуляторного акта, оприлюднення якого має відбутися щонайменше 1 місяць до прийняття такого проекту. Зазначає, що Державною регуляторною службою України і Мінекономіки було порушено вимоги указаного Закону щодо строку на одержання зауважень і пропозицій від фізичних і юридичних осіб, їх об`єднань, оскільки від дати публікації проекту акта до його погодження пройшло 7 днів. Указане, на переконання скаржників, свідчить про позбавлення фізичних і юридичних осіб права на надання  (щонайменше 1 місяць) відповідних зауважень і пропозицій. Судом апеляційної інстанції застосовано статтю 4 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» без урахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2018 року (справа №826/2507/18), а саме: стосовно того, що невключення спірної постанови до плану КМ України з підготовки ним проектів регуляторних актів свідчить про недотримання принципу передбачуваності, послідовності регуляторної діяльності, відповідності її цілям державної політики, а також планам з підготовки проектів регуляторних актів, що дозволяє суб`єктам господарювання здійснювати планування їхньої діяльності. 
Проаналізувавши доводи скаржників, Суд дійшов висновку, що вони зводяться до тлумачення норм матеріального права, переоцінки доказів та неповного з`ясування обставин справи судами попередніх інстанцій, що виключає можливість їх перегляду з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею                341 КАС України.
Частиною першою статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Ураховуючи те, що скаржниками не викладено передбачених цим Кодексом підстав для оскарження судових рішень у касаційному порядку, касаційну скаргу необхідно повернути особам, які її подали.
Керуючись статтями 248, 328, 332, 334, 341, 353, КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду від 11 листопада 2020 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2021 року в справі №640/17409/19 повернути особам, які її подали.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та не може бути оскаржена.
Суддя:                                                                                    О.Р. Радишевська