ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/58/21 Справа № 195/416/16-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кондус Л. А. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 39 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнко Юрій Валентинович, про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А : 

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що його мати ОСОБА_4 , постійно проживала разом з ним у домоволодінні за адресою АДРЕСА_1 , яке належало їй на праві приватної власності. Позивач забезпечував матері гідні умови проживання та лікування, так як мати потребувала постійного догляду. За життя в усній формі між ОСОБА_4 та іншими родичами було досягнуто домовленності, що спадок залишиться тому з дітей, хто догляне батьків до смерті, а виявилося, що за час її хвороби вона склала заповіт і заповідає усе своє майно донці, що позбавляє його спадкового майна, що є єдиним його житлом і місцем постійного проживання, в якому позивач проживає з народження. Даний заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Корнієнко Ю.В. 18 жовтня 2012 року, та було складено після перебування матері в лікарні, де вона знаходилася з кінця вересня 2012 року по 17 жовтня 2012 року. З лікарні матір забрала відповідачка, а наступного дня відвезла її до нотаріуса, де мати підписала заповіт. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. 
Позивач вважає, що на момент складання заповіту, його мати не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, оскільки перебувала в хворобливому стані, мала безліч функціональних розладів та порушення фізіологічних процесів в організмі, які викликані такими захворюваннями, як: цукровий діабет 2 тип середнього ступеня тяжкості, полінейропатія, церебросклероз. хронічна ішемія головного мозку 2-3 ст. на фоні атеросклероза судин головного мозку і супутньої патології, ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба З ступеню 3 стадії, пієлонефрит, мочекам`яна хвороба, холецистопанкреатит, тобто постійно перебувала під впливом дії сильнодіючих медикаментів та препаратів.
Враховуючи викладене, позивач просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , який було складено на ім`я ОСОБА_2 ..
Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів, які б свідчили про неможливість ОСОБА_4  усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час посвідчення заповіту. Крім того, суд вказав на відсутність обставин, які б свідчили про порушення форми заповіту, передбаченої законом.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що проведена по справі посмертна комплексна судово-медична експертиза не дала відповідей на всі поставлені запитання. Апелянт зазначає, що приватний нотаріус Корнієнко Ю.В. підтвердив, що з ним говорила та домовлялася про складення заповіту виключно ОСОБА_2 , що свідчить про порушення нотаріусом порядку посвідчення заповітів. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , яка за життя, 18 жовтня 2012 року зробила заповітне розпорядження на користь ОСОБА_2 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є рідними дітьми померлої ОСОБА_4 ..
Позивач вважає, що на момент складання заповіту, його мати не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, оскільки перебувала в хворобливому стані, мала безліч функціональних розладів та порушення фізіологічних процесів в організмі.
Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Статями 1233, 1235 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині - встановлюється на час відкриття спадщини. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.
Статтями 1268, 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
Судом встановлено, що згідно Висновку судово - психіатричного експерта №19 від 16 квітня 2015 року, яка проводилася КЗ “Дніпровська клінічна психіатрична лікарня” ДОР” у складі комісії, з 18 жовтня 2012 року ОСОБА_4 будь-якою психічною хворобою не хворіла, за своїм психічним станом в той період часу могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. 
Під час розгляду справи, за клопотанням позивача, було призначено та проведено посмертну комплексну судово-медичну експертизу, проведення якої було доручено Харківському обласному бюро судово-медичної експертизи. На дослідження експертам було надано всю наявну у матеріалах справи медичну документацію стосовно померлої ОСОБА_4 . 
Відповідно до висновків вищевказаної експертизи № 478-КЕ/2016/ пп “ ... при наявності вищевказаних, встановлених у хворої захворювань, будь-які документально зафіксовані дані в підтвердження негативного їх впливу внаслідок перебігу останніх на емоційно-вольову сферу (що могли впливати на адекватність сприйняття оточуючий світ, усвідомлення свої дії, керування ними та розуміння значення своїх дій тощо) в медичній документації на вказаний вище проміжок часу відсутні.” “ ... звертає увагу чіткість опису хворою скарг та об`єктивних відчуттів, що також може свідчити про психічну адекватність.
Крім того, в режимі відеоконференції судом першої інстанції було допитано лікаря судово-медичного експерта ОСОБА_5 , яка вважає, що жодних порушень під час проведення експертизи за матеріалами справи не було, а заперечення позивача на вказаний висновок експертизи є безпідставними.
Згідно пояснень свідків встановлено, що свідки заявлені зі сторони позивача: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 вказують на слабкість, поганий стан здоров`я, емоційні порушення заповідача, тоді як свідки, заявлені зі сторони відповідачки: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 навпаки заявляють про те, що померла ОСОБА_4 чітко знала, що вона хоче зробити та могла повністю керувати своїми бажаннями. Лікарі ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , та молодший медичний персонал ОСОБА_13 стверджень, що хвора ОСОБА_4 , могла б страждати на якесь фізичне захворювання, або не розуміти своїх дій на період складання заповіту, або до цього періоду не надали.
Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Загальні підстави недійсності правочину визначені ст. 215 ЦК України.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним
є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин)
У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом
не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)
Згідно зі ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі
із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251, 1252 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті – за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
У статті 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203ЦК України.
Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким,
що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Встановивши, що заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та порядку укладення, підписаний особисто заповідачем, зазначено місце складення заповіту, вказано дату й місце його посвідчення, посвідчений уповноваженою на те особою, яка перевірила дієздатність заповідача і з`ясувала її дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок смерті, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Доводи апелянта в скарзі про те, що проведена по справі посмертна комплексна судово-медична експертиза не дала відповідей на всі поставлені запитання, приватний нотаріус Корнієнко Ю.В. підтвердив, що з ним говорила та домовлялася про складення заповіту виключно ОСОБА_2 , що свідчить про порушення нотаріусом порядку посвідчення заповітів, - колегія суддів вважає безпідставними, так як вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі.
При цьому, позивачем ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не доведено наявності підстав, які б мали наслідком недійсність заповіту, що в силу положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.
Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що його мати в момент підписання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, її волевиявлення не було вільним та не відповідало її волі.
Навпаки, особистий підпис заповідача у заповіті свідчить про його вільне волевиявлення.
Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, врахувавши заявлені позовні вимоги та підстави, на які сторони посилалися в обґрунтування своїх вимог, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..
Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачена апелянтом сума судового збору за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2019 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко