ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

18 березня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/9193/20
Головуючий у першій інстанції – Логвіна Т. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/343/21

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючої - судді Шитченко Н.В.,
суддів Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Комунальне некомерційне підприємство «Дитяча поліклініка № 2» Чернігівської міської ради,

розглянув у порядку письмового провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Дитяча поліклініка № 2» Чернігівської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

місце ухвалення судового рішення – м. Чернігів,
дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції – 09 грудня 2020 року.

                                 У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Дитяча поліклініка № 2» Чернігівської міської ради (далі – КНП «ДП № 2» ЧМР), в якому просила визнати протиправною бездіяльність в.о. керівника Мусіної В.І. щодо неприйняття її на посаду завідувача спеціалізованого відділення КНП «ДП № 2» ЧМР та зобов`язати керівника КНП «ДП № 2» ЧМР прийняти її на посаду завідувача спеціалізованого відділення КНП «ДП № 2» ЧМР з 07 вересня 2020 року.
У мотивування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначала, що 03 вересня 2020 року звернулася до в.о. керівника КНП «ДП № 2» ЧМР Мусіної В.І. із заявою про прийняття на посаду завідувача спеціалізованого відділення, але їй було відмовлено у прийнятті на роботу у зв`язку з відсутністю вакантної посади. Указує, що станом на 07 вересня 2020 року посада завідувача спеціалізованого відділення була вакантною, а отже відмова відповідача  прийняти її на роботу є необґрунтованою, а допущена бездіяльність –  протиправною.
Рішенням від 09 грудня 2020 року Деснянський районний суд м. Чернігова  відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до КНП «ДП № 2» ЧМР про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Стягнув з ОСОБА_1 на користь КНП «ДП №  2» ЧМР витрати на правничу допомогу у сумі 9 500 грн. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити її позовні вимоги.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що в ході судового розгляду не вирішено заявлені позивачкою у позові та відповіді на відзив  клопотання, не вжито заходів щодо виклику та допиту заявлених позивачкою свідків, що унеможливило підтвердження доводів позову у єдиний можливий спосіб. Заявниця стверджує, що при ухваленні рішення суд першої інстанції безпідставно врахував при вирішенні спору, як докази, копії документів, долучених відповідачем до відзиву на позовну заяву, оскільки вони подані з порушенням положень ст. 95 ЦПК України.
ОСОБА_1 указує на те, що надане відповідачем платіжне доручення № 2240 від 06 листопада 2020 року не підтверджує понесення відповідачем витрат на правничу допомогу, а отже є необґрунтованим судове рішення в частині стягнення з неї таких витрат у сумі  9500 грн.
У наданому відзиві на апеляційну скаргу КНП «ДП № 2» ЧМР просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги, залишити в силі рішення суду першої інстанції. Доводи відзиву зводяться до того, що рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про прийняття її на посаду завідувача спеціалізованого відділення було зумовлено відсутністю вакантної посади на час звернення позивачки. При прийнятті відповідного рішення уповноваженою особою порушень статей 21, 21, 22 КЗпП України допущено не було. Відсутність вакантної посади завідувача спеціалізованого відділення, станом на 07 вересня 2020 року, підтверджується письмовими доказами, наявними у матеріалах справи. 
Відповідач не погоджується з доводами апеляційної скарги відносно того, що судом першої інстанції не було розглянуто жодного клопотання, заявленого ОСОБА_1 . Зокрема, клопотання про витребування з Головного управління ДФС у Чернігівській області інформації щодо сплати податків особою, яка перебувала на посаді завідувача спеціалізованого відділення у період з 01 по 15 вересня 2020 року задоволено, що підтверджується ухвалою районного суду від 15 жовтня 2020 року. Разом з цим, клопотання позивачки про виклик свідків не відповідало вимогам ч. 2 ст. 91 ЦПК України, оскільки не визначало обставин, які може підтвердити кожний свідок.
Звертає увагу апеляційного суду на те, що додані до відзиву на позовну заяву докази були засвідчені уповноваженою особою – юрисконсультом Чорною Ю.О., а дата засвідчення копій відповідала даті подачі відзиву і заперечень. 
Також наголошує, що у запереченнях, поданих відповідно до ст. 180 ЦПК України, відповідач не заперечував, що заява ОСОБА_2 про переведення є внутрішнім документом, а отже не реєструвалася у Журналі вхідної кореспонденції, а Журнал реєстрації внутрішньої документації не був введений в установі станом на 02 вересня 2020 року і відповідно надати такі докази відповідач не може.  Вважає, що посилання в апеляційній скарзі на порушення районним судом Параграфу 3 Глави 6 Розділу III ЦПК України не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки дана справа розглянута  в спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін.
Ухвалою від 11 лютого 2021 року Чернігівський апеляційний суд відмовив ОСОБА_1 у задоволенні її клопотань про розгляд справи з викликом сторін, виклик та допит свідків, витребування інформації (а.с. 115-117).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачці відмовлено у прийнятті на роботу через відсутність на час подачі її заяви вакантної посади, на яку вона претендувала, а також урахував, що позивачка не належить до кола осіб, з яким відповідач зобов`язаний був укласти трудовий договір. Районний суд констатував відсутність складу правопорушення трудового законодавства, як за ознакою необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу, так  і відмови у прийнятті на роботу за ознаками дискримінації особи, у випадках, прямо передбачених ч. 2 ст. 22 КЗпП України. 
З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, ураховуючи наступне.
У справі встановлено, що відповідно до розпорядження Чернігівської міської ради від 31 серпня 2020 року № 239-ркп, з 01 вересня 2020 року звільнено ОСОБА_1 з посади головного лікаря КНП «ДП № 2» ЧМР у зв`язку із закінченням строку дії контракту (п. 27 контракту № 235 з керівником комунального закладу охорони здоров`я, що перебуває в комунальній власності територіальної громади м. Чернігова від 01 вересня 2017 року, п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України) (а.с. 37).
Як свідчить витяг із штатного розпису КНП «ДП № 2» ЧМР, станом на 01 вересня 2020 року у спеціалізованому відділенні було передбачено одну штатну посаду завідувача відділення (а.с. 39-42).
02 вересня 2020 року лікар-офтальмолог дитячого спеціалізованого відділення ОСОБА_2 звернулася до КНП «ДП № 2» ЧМР із заявою про переведення її з 08 вересня 2020 року на вакантну посаду завідувача спеціалізованого відділення. Указана заява містить резолюцію в.о. керівника установи ОСОБА_3 , датовану 02 вересня 2020 року  (а.с. 32).
02 вересня 2020 року наказом (по особовому складу) КНП «ДП № 2» ЧМР від 02 вересня 2020 року № 130-к, переведено ОСОБА_2 , лікаря офтальмолога дитячого спеціалізованого відділення, на вакантну посаду завідувача спеціалізованого відділення з 08 вересня 2020 року (після закінчення щорічної відпустки) (а.с. 33). 
Відповідно до копії журналу реєстрації наказів з кадрових питань тривалого зберігання КНП «ДП № 2» ЧМР 02 вересня 2020 року зареєстровано наказ № 130-к про переведення ОСОБА_2 (а.с. 34-36).
Як свідчить копія наказу № 511 від 12 серпня 2020 року, ОСОБА_2 перебувала у відпустці тривалістю 8 календарних днів у період з 31 серпня 2020 року по 07 вересня 2020 року (а.с. 38).
03 вересня 2020 року ОСОБА_1 подала заяву про прийняття її на роботу на вакантну посаду завідувача спеціалізованого відділення з 07 вересня 2020 року (а.с. 6).
04 вересня 2020 року в.о. керівником КНП «ДП № 2» ЧМР Мусіною В.І. прийнято рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю вакантної посади, що підтверджується відповідною резолюцією на заяві позивачки (а.с. 6). 
11 вересня 2020 року направлено ОСОБА_1 повідомлення за вих. № 01-09/1269 про те, що її заява була отримана 04 вересня 2020 року та, у зв`язку з відсутністю вакантної посади, у прийнятті її на дану посаду відмовлено (а.с. 7).
Звернувшись з даним позовом ОСОБА_1 , керуючись ст.ст. 2-1, 21, 22 КЗпП України, наполягала на тому, що станом на 07 вересня 2020 року посада завідувача спеціалізованого відділення КНП «ДП № 2» ЧМР була вакантною, а отже відповідачем допущено протиправну бездіяльність та необґрунтовано відмовлено їй у прийнятті на роботу.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
У відповідності до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
У статті 43 Конституції України зазначається, що кожен має право на працю, а це виключає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Зазначені гарантії збігаються з гарантіями, викладеними у статті 5-1 КЗпП України, в якій проголошена гарантія правового захисту від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу.
Статтею 2-1 КЗпП України передбачено, що забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції", а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. 
Згідно з  ст. 22 КЗпП України забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу. Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Вимоги щодо віку, рівня освіти, стану здоров`я працівника можуть встановлюватись законодавством України.
Стаття 22 КЗпП України передбачає наявність двох окремих складів правопорушень трудового законодавства при відмові у прийнятті на роботу. Це: необґрунтована   відмова у прийнятті на роботу  і відмова у прийнятті на роботу за ознаками дискримінації особи у випадках, як прямо передбачених ч. 2 ст. 22 КЗпП України, так і в інших нормах трудового права.
Обов`язку однієї сторони завжди кореспондує  право іншої сторони, таким чином, заборона необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу кореспондується з обов`язком роботодавця укласти такий договір.
Відповідно до положень ст.ст. 77, 78, 81 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як убачається з матеріалів справи, 02 вересня 2020 року лікар-офтальмолог дитячого спеціалізованого відділення КНП «ДП № 2» ЧМР Кисла А.А. подала заяву про переведення її з 08 вересня 2020 року на вакантну посаду завідуючого спеціалізованого відділення. Того ж дня – 02 вересня 2020 року винесено наказ № 130-к про її переведення  з 08 вересня 2020 року на вакантну посаду завідувача спеціалізованого відділення. Наведений наказ зареєстровано 02 вересня 2020 року у журналі реєстрації наказів з кадрових питань тривалого зберігання КНП «ДП № 2» ЧМР. 
Як свідчать матеріали цивільної справи, зокрема, наказ № 511 від 12 серпня 2020 року, переведення ОСОБА_2 на вакантну посаду завідувача спеціалізованого відділення саме з 08 вересня 2020 року обумовлено перебуванням останньої у відпустці у період з 31 серпня 2020 року по 07 вересня 2020 року. 
ОСОБА_1 02 вересня 2020 року подала заяву про прийняття її на посаду завідуючої спеціалізованого відділення з 07 вересня 2020 року, а 04 вересня 2020 року уповноваженою особою відповідача прийнято рішення про відмову у задоволенні такої заяви у зв`язку з відсутністю вакантної посади. Оскільки заява ОСОБА_1 про переведення не містила контактних даних позивачки, 11 вересня 2020 року їй було направлено повідомлення про відмову у прийнятті на роботу.
Установивши, що рішення відповідача про відмову у прийнятті на роботу ОСОБА_1 було обумовлено відсутністю вакантної посади завідувача спеціалізованого відділення КНП «ДП №2» ЧМР на час подання нею заяви, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що доводи позову щодо необґрунтованої відмови у прийнятті позивачки на роботу не знайшли свого підтвердження. 
Доводи ОСОБА_1 про те, що станом на 07 вересня 2020 року посада завідувача спеціалізованого відділення була вакантною, спростовуються наявними у справі доказами. Так, 02 вересня 2020 року наказом № 130-к переведено ОСОБА_2 , лікаря-офтальмолога дитячого спеціалізованого відділення, на вакантну посаду завідувача спеціалізованого відділення з 08 вересня 2020 року (після закінчення відпустки) (а.с. 33). Даний наказ було зареєстровано 02 вересня 2020 року у журналі реєстрації наказів з кадрових питань тривалого зберігання КНП «ДП № 2» ЧМР (а.с. 34-36). У той час, заява позивачки про прийняття її на посаду завідувача спеціалізованого відділення датована 03 вересня 2020 року (а.с. 6). Таким чином, як на момент звернення ОСОБА_1 із заявою, так і 07 вересня 2020 року, посада завідувача спеціалізованого відділення вакантною не була.
На підтвердження цих доводів позову ОСОБА_4 в судах першої та апеляційної інстанції заявлялось клопотання про виклик та допит, як свідків, заступника головного лікаря ОСОБА_5 , секретаря Чміль Н.Г., старшого інспектора відділу кадрів ОСОБА_6 , виконуючу обв`язки керівника ОСОБА_3 , юриста ОСОБА_7 , економіста ОСОБА_8 , лікаря окуліста ОСОБА_2 , виконуючу обов`язки завідувача спеціального відділення ОСОБА_9 . Проте, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, не допитавши указаних осіб, не допустив неповноту з`ясування обставин справи з огляду на те, що за змістом ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Отже, обставини щодо наявності або відсутності вакантних посад, порядку реєстрації та ведення службової документації можуть бути підтверджені лише відповідними письмовими доказами і не можуть встановлюватись за показаннями свідків.
Відповідач в ході розгляду справи не заперечував того, що заява ОСОБА_2 є внутрішнім документом і не реєструвалася у Журналі вхідної документації, а Журнал реєстрації внутрішньої документації станом на 02 вересня 2020 року не був заведений в установі, проте указані обставини не спростовують висновку суду першої інстанції про те, що наказ № 130-к про переведення ОСОБА_2 на посаду завідувача відділення був зареєстрований 02 вересня 2020 року у журналі реєстрації наказів з кадрових питань тривалого зберігання КНП «ДП № 2» ЧМР, про що свідчить копія цього журналу, наявна в матеріалах даної справи.
Не знайшли свого підтвердження доводи скарги про невідповідність  доказів, доданих відповідачем до відзиву на позовну заяву, вимогам ст. 95 ЦПК України. Так, за матеріалами справи, додані до відзиву на позовну заяву докази надані у копіях, що належним чином засвідчені відповідною посадовою особою – юрисконсультом Чорною Ю.О. та відповідають вимогам ч.ч. 2, 4 ст. 95 ЦПК України. Перебування ОСОБА_7 на посаді юрисконсульта КНП «ДП №2» ЧМР підтверджується копією наказу (по особовому складу) від 06 лютого 2019  року № 21-к (а.с. 106).
При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не належить до кола осіб, з якими відповідач зобов`язаний був укласти трудовий договір (запрошення на роботу в порядку переведення, молоді спеціалісти, котрих в установленому законом порядку направлено на роботу в дану організацію, тощо). Матеріали справи не містять також доказів того, що ОСОБА_1 разом із заявою надала документи щодо її відповідності вимогам до кандидата на зайняття посади завідувача спеціалізованого відділення.
За змістом абз. 1 ч. 2 ст. 81 ЦПК України у справах про дискримінацію позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. Зважаючи на доводи позову та обставини справи, колегія суддів вважає, що позивачка фактичних даних щодо її дискримінації не навела.  Отже, апеляційний суд вважає правильним  висновок суду першої інстанції про те, що відмова у прийнятті на роботу ОСОБА_1 із дискримінаційною ознакою не пов`язана.
Бездіяльність в.о. керівника Мусіної В.І. не встановлена ані у суді першої інстанції, ані в ході розгляду апеляційної скарги позивачки, з огляду на те, що рішення про відмову у прийнятті ОСОБА_1 на посаду завідуючої спеціалізованого відділення було прийнято уповноваженою особою з відповідним обґрунтуванням та відповідало вимогам чинного законодавства.
При цьому, апеляційний суд зважає також на те, що позивачка просить зобов`язати відповідача прийняти її на посаду завідувача спеціалізованого відділення, проте питання про скасування наказу від 02 вересня 202 року № 130-к , яким на цю посаду призначена ОСОБА_2 , заявниця не ставить. ОСОБА_2 до участі у даній справи не залучена. 
З`ясувавши усі обставини справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість заявлених ОСОБА_1 вимог.
Перевіривши доводи апеляційної скарги про необґрунтоване стягнення з позивачки витрат на правничу допомогу у розмірі  9 500 грн, апеляційний суд виходить з наступного.
Статтею 141 ЦПК України визначений порядок розподілу витрат між сторонами. Так, у разі відмови у позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача (п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).
Згідно з приписами ч.ч. 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
29 жовтня 2020 року між КНП «ДП № 2» ЧМР та адвокатським об`єднанням «ЛІГАЛ АЙК`Ю ГРУП» було укладено договір № 29/10/20 про надання юридичних послуг (правової допомоги) та додаток № 1 до нього, за яким адвокатське об`єднання зобов`язувалось надати замовнику послуги (правову допомогу) з юридичного супроводу цивільної справи № 750/9193/20 (а.с.46-49, 50).
Відповідно до акту наданих послуг від 30 жовтня 2020 року № 82, адвокатським об`єднанням «ЛІГАЛ АЙК`Ю ГРУП» були виконані наступні роботи (надані такі послуги): надання усних юридичних консультацій - 1 год. вартістю 1 000 грн, збір та підготовка доказів, необхідних для захисту замовника у суді – 2 год. вартістю 2 000 грн, аналіз судової практики стосовно спірних правовідносин – 1 год. вартістю 1 000 грн, розробка правової позиції з урахуванням аналізу фактичних обставин справи, чинного законодавства, практики національних судів – 1,5 год. вартістю 1 500 грн, складання та подання до Деснянського районного суду м. Чернігова відзиву на позовну заяву – 4 год. вартістю 4 000 грн (а.с. 51).
Згідно з платіжним дорученням № 2240 від 06 листопада 2020 року,  відповідач сплатив адвокатському об`єднанню «ЛІГАЛ АЙК`Ю ГРУП» за надання правничої допомоги 9 500 грн (а.с. 73).
Проаналізувавши у повній мірі вищенаведені процесуальні норми та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги сторони відповідача про відшкодування витрат на правничу допомогу, оскільки вони підтверджені належними доказами у відповідності до приписів ст.ст. 76-81 ЦПК України. 
Клопотання про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги адвоката сторона позивача в ході розгляду справи судом першої інстанції не заявляла. 
Доводи апеляційної скарги про те, що платіжне доручення № 2240 від 06 листопада 2020 року не підтверджує понесення відповідачем витрат на правничу допомогу, не може бути підставою для скасування рішення в цій частині, оскільки понесені відповідачем витрати підтверджені первинним бухгалтерським документом.
Ураховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -
                                    
                              П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 грудня 2020 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 березня 2021 року.

Головуюча:                                               Судді: