П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  560/2844/20 
Головуючий у 1-й інстанції:  Лабань Г.В. 
          Суддя-доповідач:  Боровицький О. А. 

09 лютого 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Боровицького О. А. 
суддів:  Матохнюка Д.Б.  Шидловського В.Б. 
за участю:
секретаря судового засідання: Яремчук Л.С,
представника відповідача: Войцишеної Г.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , Хмельницької обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора  на  рішення   Хмельницького окружного адміністративного суду  від  13 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Хмельницької обласної прокуратури, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Друга кадрова комісія з атестації прокурорів регіональних прокуратур, Офіс Генерального прокурора про визнання протиправними та скасування рішення, наказу, поновлення на роботі, стягнення коштів, 
В С Т А Н О В И В :
в червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, під час розгляду якого уточнив позовні вимоги, до Хмельницької обласної прокуратури, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Друга кадрова комісія з атестації прокурорів регіональних прокуратур, Офіс Генерального прокурора, у якому просив суд:
Визнати протиправним та скасувати рішення Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур №205 від 09.04.2020 "Про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора".
Визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Хмельницької області від 28.04.2020 року № 318к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, що поширює свою діяльність на Хмельницьку область прокуратури області.
Поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, що поширює свою діяльність на Хмельницьку область прокуратури області, або рівнозначній посаді в прокуратурі Хмельницької області з 30.04.2020 року на умовах безстрокового трудового договору.
Зобов`язати прокуратуру Хмельницької області зарахувати ОСОБА_1 весь час вимушеного прогулу в загальну вислугу (стаж) та стаж роботи на посадах прокурора.
Стягнути з Прокуратури Хмельницької області (29000, м. Хмельницький, пров. Військоматський, 3, код ЄДРПОУ 02911102) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 30.04.2020 до моменту фактичного поновлення на публічній службі.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що станом на день видання оскаржуваного наказу в прокуратурі Хмельницької області жодних розпорядчих рішень про скорочення штату чи чисельності прокурорів та працівників прокуратури Хмельницької області не приймалося. В тексті оскаржуваного наказу не зазначено, з якої саме конкретної підстави (ліквідація, чи реорганізація, чи скорочення кількості прокурорів) його було звільнено з посади та з органів прокуратури.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 13.11.2020 року адміністративний позов задоволено частково, а саме:
Визнано протиправним та скасовано рішення Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур №205 від 09.04.2020.
Визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Хмельницької області від 28.04.2020 року № 318к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, що поширює свою діяльність на Хмельницьку область прокуратури області.
Поновлено ОСОБА_1 , на посаді прокурора другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, що поширює свою діяльність на Хмельницьку область прокуратури області, зобов`язавши  зарахувати час вимушеного прогулу в загальну вислугу та стаж роботи на посадах прокурора.
Стягнуто з Хмельницької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.05.2020 року по 13.11.2020 року включно  у розмірі 131 317 (сто тридцять одна тисяча триста сімнадцять три) гривень 20 коп. (сума вказана без відрахування податків)
Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог скасувати, прийняти в цій частині нову постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі. просить змінити рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, доповнивши його мотивувальну частину щодо протиправності оскаржуваного наказу прокуратури Хмельницької області про звільнення від 28.04.2020 року №318к підставами, наведеними в апеляційній скарзі. Також, в обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач вказує, що наявна на теперішній час посада прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань за обсягом та переліком функціональних завдань та обов`язків, повноважень та відповідальності є рівнозначною тій посаді, яку я обіймав до звільнення. А тому, оскаржуване рішення в частині відмовлених позовних вимог підлягає скасуванню. Також позивач зазначає про необхідність зміни рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог шляхом доповнення його мотивувальної частини, оскільки у даних правовідносинах в частині розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, за відсутності правового врегулювання спеціальним законом, необхідно застосувати норми загального законодавства КЗпП України.
Не погодившись із прийнятим рішенням, Офіс Генерального прокурора подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нову постанову про відмову в задоволені позову повністю. В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що згідно з п. 6 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-ІХ з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру". За приписами п. 7 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-ІХ прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів і слідчих у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом. Форма та порядок подачі заяви про переведення на посаду прокурора обласної прокуратури визначаються Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджено наказом Генерального прокурора № 221 від 03.10.2019 (далі - Порядок) та в установленому порядку 04.10.2019 року оприлюднено на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України. ОСОБА_1 дотримано порядок подачі у встановлений строк і за визначеною формою, у зв`язку з чим його допущено до проходження атестації прокурорів. З огляду на це, позивачем надано персональну згоду на те, що у разі прийняття кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації, його буде звільнено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" у відповідності до вимог підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ. Така згода є свідченням усвідомлення прокурором наслідків неуспішного проходження атестації. 
Не погодившись із прийнятим рішенням, Хмельницька обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволені позову. В обґрунтування доводів апеляційної скарги, відповідач вказує, що в даному випадку юридичним фактом, що зумовлює звільнення позивача на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" є не закінчення процесу ліквідації чи реорганізації або завершення процедури скорочення чисельності прокурорів, а виключно неуспішне проходження атестації. Вважає, що висновки суду першої інстанції про відсутність конкретизації підстави звільнення є необґрунтованими, оскільки підставу звільнення в наказі сформульовано у відповідності до п. 19 розд. ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ. 
27.07.2020 року Хмельницькою обласною прокуратурою подано відзив на апеляційну скаргу позивача. У відзиві зазначено, що згідно з абз. 2 п. 2 рішення Конституційного Суду України від 09.02.1991 року №1-рп/9 дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним  чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Отже, з дня набрання чинності Законом №113-ІХ, а саме з 25.09.2019 року, особливості застосування до прокурорів положень КЗпП України, на які посилається позивач, встановлюються Законом України "Про прокуратуру". Тому, з 25.09.2019 року саме цей закон, а не КЗпП України поширюється на правовідносини між позивачем і прокуратурою області. Таким чином, необґрунтовані твердження позивача в апеляційній скарзі про порушення вимог трудового законодавства прокурором області при прийнятті наказу про звільнення позивача, який перебував на лікарняному.
В судовому засіданні представник відповідача вимоги своєї апеляційної скарги підтримав в повному обсязі та просив її задовольнити. Заперечив проти задоволення апеляційної скарги відповідача та просив суд відмовити у її задоволенні.
Позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час, та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явився.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів та вимог апеляційних скарг у відповідності до частини 1 статті 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, апеляційні скарги Хмельницької обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора слід задовольнити, виходячи з наступних підстав.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 працював в органах прокуратури з 18.04.2006 року, в період часу з 12.06.2012 року по 31.12.2013 року - на посаді прокурора прокуратури Волочиського району, в період часу з 31.12.2013 року по 30.04.2020 року - на посадах прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Хмельницької області (згідно зі зміна в організаційній структурі державного органу).
Наказом прокурора Хмельницької області від 28.04.2020 року № 318к його звільнено з посади прокурора другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, що поширює свою діяльність на Хмельницьку область прокуратури області, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру".
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.
Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Згідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. При цьому, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Визначаючись щодо позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур № 205 від 09.04.2020 року про неуспішне проходження прокурором атестації, суд керується таким.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначаються Законом України "Про прокуратуру" № 1697-VII від 14.10.2014 року (далі -  Закон №1697-VII).
Однією з гарантій незалежності прокурора, що передбачена статтею 16 Закону № 1697-VII, є особливий порядок призначення прокурора на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Відповідно до частини третьої цієї статті Закону № 1697-VII, прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.
25.09.2019 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" № 113-IX від 19.09.2019 (далі - Закон №113-IX), яким запроваджено реформування системи органів прокуратури.
На виконання викладених вимог Закону, наказом Генерального прокурора № 221 від 03.10.2019 року затверджено "Порядок проходження прокурорами атестації" (далі - Порядок № 221).
В розумінні п. 1 розділу І Порядку № 221, атестація прокурорів - це встановлена Розділом II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" та цим Порядком процедура надання оцінки професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур.
Пунктом 3 розділу І Порядку № 221 визначено, що атестація проводиться кадровими комісіями прозоро та публічно у присутності прокурора, який проходить атестацію.
Відповідно до пункту 6 розділу І Порядку № 221, атестація включає в себе три етапи:
1) складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора;
2) складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки;
3) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання (п. 6 розділу І Порядку № 221).
Атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 до цього Порядку (п. 9 Порядку № 221).
Положеннями розділу ІІ Порядку № 221 передбачено, що після завершення строку для подання заяви, вказаної у пункті 9 розділу I цього Порядку, кадрова комісія формує графік складання іспитів. Графік із зазначенням прізвища, імені та по батькові прокурора, номера службового посвідчення, інформації про дату, час та місце проведення тестування оприлюднюється на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) не пізніше ніж за п`ять календарних днів до дня складання іспиту. Прокурор вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце складання іспиту з моменту оприлюднення відповідного графіка на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора).
Перелік тестових питань для іспиту затверджується Генеральним прокурором та оприлюднюється на веб-сайті Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) не пізніше ніж за сім календарних днів до дня складання іспиту.
Тестування проходить автоматизовано з використанням комп`ютерної техніки у присутності членів відповідної кадрової комісії і триває 100 хвилин. Прокурор може завершити тестування достроково. Тестові питання обираються для кожного прокурора автоматично із загального переліку питань у кількості 100 питань. Кожне питання має передбачати варіанти відповіді, один з яких є правильним. Після закінчення часу, відведеного на проходження тестування, тестування припиняється автоматично, а на екран виводиться результат складання іспиту відповідного прокурора. Кожна правильна відповідь оцінюється в один бал. Максимальна кількість можливих балів за іспит становить 100 балів. Прохідний бал (мінімально допустима кількість набраних балів, які можуть бути набрані за результатами тестування) для успішного складання іспиту становить 70 балів.
Прокурор, який за результатами складення іспиту набрав меншу кількість балів, ніж прохідний бал, не допускається до іспиту у формі тестування на загальні здібності та навички, припиняє участь в атестації, а відповідна кадрова комісія ухвалює рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.
В свою чергу, згідно пп. 2 п. 19 Розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення"  Закону № 113-IX, прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" за умови рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.
Із наведеного вбачається, якщо прокурор за результатами складення іспиту набрав менше 70 балів, він не допускається до іспиту у формі тестування на загальні здібності та навички, припиняє участь в атестації, а відповідна кадрова комісія ухвалює рішення про неуспішне проходження прокурором атестації, що є підставою для звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII.
Судом встановлено, що за наслідками проведення іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора (перший етап атестації) ОСОБА_1 , відповідно до додатку №1 до протоколу від 09.04.2020 року №5 засідання Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур, набрав 59 балів, що є менше прохідного балу для успішного складання іспиту (70 балів) і його не допущено до проходження наступного етапу атестації.
Оцінюючи доводи позивача щодо застосування до спірних правовідносин норм КЗпП України, суд зазначає таке.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 17.02.2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Аналогічна позиція неодноразово висловлена Верховним Судом, зокрема у постановах від 31.01.2018 у справі № 803/31/16, від 30.07.2019 у справі № 804/406/16, від 08.08.2019 у справі № 813/150/16.
Отже, положення КЗпП України не підлягають застосуванню до правовідносин щодо звільнення прокурора з посади у спірних правовідносинах. Саме таку позицію висловлено Верховним Судом у постанові у справі № 804/211/16 від 08.10.2019 року.
Крім того, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19.09.2019 року № 113-IX внесені зміни до статті   32,   40 Кодексу законів про працю України.
Згідно з частиною 5 статті 32 Кодексу законів про працю України переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус. Відповідно до частини 5 статті 40 Кодексу законів про працю України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пункту 1 частини 1 цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини 2 статті 40, статей 42, 42-1, частини 1-3 статті 49-2, статті 74, частини 3 статті 121 цього Кодексу, встановлюються  законом, що регулює їхній статус.
Також частиною 5 статті 51 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що на звільнення прокурорів з посади з підстав, передбачених пунктом 9 частини 1 цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, переважного права на залишення на роботі, переважного права на укладення трудового договору у разі повторного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та період відрядження.
Враховуючи наведене суд не приймає до уваги доводи позивача про застосування до спірних відносин загальних засад трудового законодавства щодо персонального попередження про звільнення, оскільки викладені питання врегульовані спеціальним законодавством.
Також суд акцентує увагу на  пункті 6 Розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX, якими передбачено, що з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII.
Безпідставними суд вважає також доводи позивача про те, що проходження ним атестації в порядку, передбаченому Законом № 113-IX та Порядком № 221, суперечить положенням трудового законодавства та містить ознаки дискримінації.
У цьому контексті судом враховується рішення Конституційного Суду України у від 08.07.2003 року № 15-рп/2003 у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Положення про проведення атестації державних службовців" (справа про атестацію державних службовців), де Суд зазначив, що атестація є одним із способів перевірки та оцінки кваліфікації працівника, його знань і навичок. Вона передбачена частиною шостою статті 96 Кодексу законів про працю України, положення якого поширюються і на державних службовців з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про державну службу". Згідно з цією нормою атестацію можуть проводити власник або уповноважений ним орган. Такими органами відповідно до законодавства України є, зокрема, всі органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Атестація окремих категорій державних службовців передбачена й іншими законами України, зокрема й Законом України "Про прокуратуру".
Метою Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" №113-ІХ від 19.09.2019 року, який набрав чинності з 25.09.2019 року, є реформування органів прокуратури.
Запровадження Законом № 113-ІХ атестації прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, як однієї з умов для їх переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, пов`язане в тому числі із створенням передумови для побудови системи прокуратури, кадровим перезавантаженням органів прокуратури та способом перевірки та оцінки кваліфікацій (професійної компетенції, етики та доброчесності) чинних прокурорів на відповідність їх посадам прокурора в таких органах. Така атестація визначена законодавцем та відбувалась у спосіб і порядок, який є чинним і стосується усіх прокурорів, які виявили намір продовжувати роботу та пройти атестацію, а тому не може вважатись протиправною чи такою, що носить дискримінаційних характер по відношенню до позивача.
Фактично усі мотиви, якими позивач обґрунтовує протиправність дій відповідача щодо проведення атестації, ґрунтуються на його незгоді із положеннями Закону № 113-IХ та Порядком № 221, які, на його думку, порушують в тому числі і права та гарантії, що визначені  КЗпП України  та  Конституцією України.
Разом із тим, суд звертає увагу, що положення Закону № 113-IX на день ухвалення рішення у вказаній справі є чинними та неконституційними у встановленому законом порядку не визнані. Так само є чинними і положення Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора України № 221 від 03.10.2019 року, а тому підстави для їх незастосування у спірних правовідносинах відсутні.
Крім того, суд зауважує, що позивач, подавши заяву про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію вважається таким, що ознайомлений з умовами та процедурами проведення атестації, погодився на їх застосування, відтак, маючи відповідну освіту та досвід професійної діяльності, усвідомлював юридичні наслідки непроходження одного з етапів атестації та можливе звільнення із підстав, передбачених  Законом № 113-IX.
В іншому випадку, позивач мав повне право відмовитись від проведення такої атестації та не подавати відповідної заяви чи окремо оскаржувати відповідний Порядок проходження прокурорами атестації. При цьому, жодних доказів на підтвердження фактів прояву дискримінацій по відношенню до позивача ним не наведено.
Законодавець, ввівши в дію визначену процедуру реформування органів прокуратури, чітко визначив, які саме дії має вчинити особа з метою подальшого проходження служби в органах прокуратури, та визначив  умову продовження служби - за наслідками успішного проходження атестації.
Щодо доводів позивача стосовно порушення порядку формування кадрових комісій, суд вказує наступне.
Заявлені підстави у цій частині позивачем мотивовані відсутністю правових підстав формування кадрових комісій і, відповідно, відсутністю в останніх повноважень щодо прийняття будь-яких рішень, оскільки станом на час проведення атестації Офіс Генерального прокурора не був створений, а тому атестація прокурорів відповідними кадровими комісіями Офісу Генерального прокурора не могла бути проведена.
Суд не приймає такі доводи позивача та зазначає, що положеннями пп. 7, 8 п. 22 Розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX визначено, що тимчасово, до 1 вересня 2021 року в Офісі Генерального прокурора, у кожній обласній прокуратурі утворюються відповідні кадрові комісії як органи для забезпечення в тому числі проведення атестації прокурорів Генеральної прокуратури відповідно до цього розділу.
До того ж, саме Генерального прокурора наділено правом визначати перелік, склад і порядок роботи кадрових комісій Офісу Генерального прокурора.
Як вбачається з п. 3 Розділу ІІ Закону №113-IX, до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.
Судом встановлено, що затвердження порядку роботи кадрових комісій та створення кадрової комісії № 2 відбулося за наказами Генерального прокурора від 17.10.2019 року № 233 та від 07.02.2020 року № 78 в межах повноважень та порядку, який був визначений законом - п. п. 9, 11, пп. 8 п. 22 Розділу II Закону №113-IX та на виконання його мети - проведення заходів із реформи органів прокуратури .
При цьому, кадрові комісії - це дорадчі колегіальні органи, які не входять до структури Генеральної прокуратури України чи Офісу Генерального прокурора, а створені тимчасово для забезпечення проведення атестації прокурорів. Відповідно, оскільки до початку створення Офісу Генерального прокурора його повноваження виконувала Генеральна прокуратура України, тому створення кадрової комісії № 2 та її функціонування відбулося у спосіб та порядок, що передбачений законодавством.
Суд також зазначає, що відповідно до наказу Генерального прокурора від 27.12.2019 року № 358 "Про окремі питання забезпечення роботи Офісу Генерального прокурора", юридичну особу "Генеральна прокуратура України" перейменовано в "Офіс Генерального прокурора" без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а тому усі нормативно-правові акти, які регулюють процедуру атестації прокурорів, прийняті повноважним Генеральним прокурором Офісу Генерального прокурора.
Суд також не бере до уваги доводи позивача про те, що Порядок роботи кадрових комісій, що затверджений наказом Генерального прокурора від 17.10.2019 № 233, не пройшов державну реєстрацію в органах Міністерства юстиції України, тому не підлягає застосуванню.
Порядок № 233 від 17.10.2019 року є прийнятим у порядку та у спосіб, встановлений законом, оприлюдненим на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України, та не потребує державної реєстрації.
Так, пунктом 1  Указу Президента "Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади" від 03.10.1992 року № 493/92 установлено, що з 01.01.1993 нормативно-правові акти, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади, органами господарського управління та контролю і які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, підлягають державній реєстрації.
Пунктом 1 "Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 року № 731  передбачено, що державна реєстрація нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, які є суб`єктами нормотворення, здійснюється відповідно до Указу Президента України від 03.10.1992 року № 493, цього Положення та інших актів законодавства про державну реєстрацію нормативно-правових актів.
Суд зазначає, що органи прокуратури не є органами виконавчої влади, Офіс Генерального прокурора є органом державної влади, визначеним  розділом VIII Конституції України  "Правосуддя", організація та порядок діяльності прокуратури визначається законом відповідно до статті 131-1 Конституції України.
Таким чином, доводи позивача про неможливість застосування Порядку № 233 з підстав непроведення державної реєстрації нормативно - правового акту, суд вважає необґрунтованими.
У ході судового розгляду справи встановлено, що прокурором Сибігою А.В.08.10.2019 року подана заява Генеральному прокурору про переведення його на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію в порядку пункту 10 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ.
У цій заяві позивач підтвердив своє бажання бути переведеним на посаду прокурора в обласній прокуратурі, а також бажання пройти атестацію, вказав на ознайомлення та погодження з усіма умовами та процедурами проведення атестації, що визначені Порядком № 221, зокрема і щодо того, що у разі неуспішного проходження будь-якого з етапів атестації, передбаченого Порядком № 221, а також за умови настання однієї із підстав, передбачених пунктом 19 Розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX, його буде звільнено з посади прокурора.
До дня проведення атестації жодних претензій до правосуб`єктності конкурсної комісії №2 у позивача не було.
На виконання положень п.п. 8 п. 22 р II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX наказом Генерального прокурора № 233 від 17.10.2019 року затверджено Порядок роботи кадрових комісії, наказом № 78 від 07.02.2020 з метою проведення атестації прокурорів регіональних прокуратур, у т.ч. військових прокуратур регіонів України і об`єднаних сил, утворено другу кадрову комісію з атестації прокурорів регіональних прокуратур.
Судом встановлено, що за наслідками проведення іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора (перший етап атестації) ОСОБА_1 , відповідно до додатку №1 до протоколу від 09.04.2020 року №5 засідання Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур, набрав 59 балів, що є менше прохідного балу для успішного складання іспиту (70 балів) і його не допущено до проходження наступного етапу атестації.
У зв`язку із цими обставинами, Другою кадровою комісією шляхом прийняття протоколу від 09.04.2020 року №5 позивача було включено до списку осіб, які 03.03.2020 року не пройшли іспит у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, набравши менше 70 балів.
У зв`язку із цим Другою кадровою комісією на підставі п. 13, 17 р. II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-ІХ, п. 6 р. І, п. 5 р. ІІ Порядку № 221 прийнято рішення № 205 від 09.04.2020 року про неуспішне проходження позивачем атестації за результатами складення іспиту у формі анонімного тестування.
Як вже зазначалося судом, прокурор, який за результатами складення іспиту набрав меншу кількість балів, ніж прохідний бал, не допускається до іспиту у формі тестування на загальні здібності та навички, припиняє участь в атестації, а відповідна кадрова комісія ухвалює рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.
Відтак, доводи позивача про безпідставність проведення щодо нього атестації та застосування наслідків неуспішного її проходження не враховуються судом.
Отже, враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що приймаючи рішення про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 , комісія діяла обґрунтовано, на підставі повноважень та у спосіб, що передбачений законодавством України про прокуратуру, а відтак, підстави для визнання його протиправним та скасування відсутні.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції, щодо наявності підстав для визнання протиправним та скасування рішення Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур №205 від 09.04.2020 року.
Щодо звільнення позивача з підстав визначених п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру", суд зазначає таке.
Підпунктом 2 п. 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-ІХ визначено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII за умови наявності рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.
Відтак, за наявності відповідного рішення Другої кадрової комісії від 09.04.2020 року №205 про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації, прокурором Хмельницької області на підставі вищезазначеної норми Закону № 113-IX прийнято наказ № 318к від 28.04.2020 року про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" з 28.04.2020 року.
З урахуванням того, що звільнення на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру" прямо передбачене підпунктом 2 пункту 19 розділу II Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX та пов`язано, зокрема, з наявністю рішення кадрової комісії № 2 про неуспішне проходження атестації прокурором, суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що фактично не мали місце ані ліквідація, ані реорганізація Генеральної прокуратури України.
В даному випадку юридичним фактом, що зумовлює звільнення позивача на підставі вищезазначеної норми є не завершенням процесу ліквідації органу прокуратури, завершення процесу реорганізації органу прокуратури чи завершення процедури скорочення чисельності прокурорів органу прокуратури, а виключно настання події зумовленою наявністю рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором ОСОБА_1 .
Щодо неправомірності звільнення з підстави передбаченою Законом № 113-ІХ, який не регулює статус прокурора, суд зазначає, що згідно з ст.4 Закону України "Про прокуратуру" організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються  Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
З наведеного слідує, що порядок та підстави звільнення прокурора можуть бути передбачені не лише Законом № 1697-VII, а й іншими законами, зокрема Законом №113-IX.
Таким чином, враховуючи наведені обставини, суд доходить висновку, що відповідачем цілком обґрунтовано визначено підставою для звільнення позивача положення п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру", адже зазначене передбачено положеннями Закону №113-IX, які є чинними та неконституційними не визнавались.
Водночас суд зважає на те, що запровадження законодавцем такого механізму реформування органів прокуратури України безперечно є втручанням у приватне життя особи прокурора у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) в аспекті умов проходження публічної служби (професійної діяльності).
Проте, таке втручання у даному випадку прямо передбачено законом і переслідує абсолютно легітимну ціль - відновлення довіри суспільства до функціонування органів прокуратури України.
Міра втручання з боку держави у сферу приватного життя особи в аспекті професійної діяльності у цьому випадку є повністю співставною із ступенем втручання держави з аналогічною метою у діяльність особи на посаді професійного судді, що було визнано і законним, і конституційним згідно з висновком Конституційного Суду України від 20 січня 2016 року № 1-в/2016.
З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, про відсутність конкретизації підстави звільнення позивача, оскільки підставу звільнення підставу звільнення в наказі сформульовано у відповідності до п. 19 розд. ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX.
А тому, суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу прокурора Хмельницької області від 28.04.2020 року №318к та поновлення позивача на посаді.
Колегія суддів критично оцінює доводи позивача про те, що відповідач протиправно 28.04.2020 року в період його тимчасової непрацездатності з 24.04.2020 року по 30.04.2020 року включно видано оскаржуваний наказ та 30.04.2020 року про звільнення позивача.
Відповідно до пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону передбачено, перебування прокурора на лікарняному через тимчасову непрацездатність, у відпустці чи у відрядженні до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі не є перешкодою для його звільнення з посади прокурора відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру".
Водночас, матеріали справи не містять доказів подання позивачем листка непрацездатності за вищевказаний період до прийняття відповідачем наказу про звільнення. Як зазначає відповідач, згідно табелю обліку використання робочого часу за квітень 2020 року позивач перебував на роботі. 
Враховуючи усі наведені вище обставини, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення кадрової комісії № 2 від 09.04.2020 року №205 та наказ прокурора Хмельницької області №318к від 28.04.2020 року є такими, що прийняті у межах, спосіб та порядку, що визначенні чинним законодавством, а тому підстави для їх скасування, на переконання суду апеляційної інстанції, відсутні.
Як наслідок цього, відсутні підстави і для задоволення інших позовних вимог в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора, стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
За приписами частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з нормами ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав у задоволенні позову слід відмовити.
Доводи апеляційної скарги позивача висновків суду не спростовують, оскільки гуртуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, в той час як доводи апеляційних скарг відповідачів спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційні скарги Хмельницької обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора задовольнити.
Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 13 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Хмельницької обласної прокуратури, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Друга кадрова комісія з атестації прокурорів регіональних прокуратур, Офіс Генерального прокурора про визнання протиправними та скасування рішення, наказу, поновлення на роботі, стягнення коштів скасувати.
Прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Постанова суду складена в повному обсязі  15 лютого 2021 року.

Головуючий	 	 	Боровицький О. А.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Матохнюк Д.Б.    Шидловський В.Б.