УХВАЛА
Іменем України
 
18 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 199/3280/20
провадження № 61-18405ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., 
Червинської М. Є.,
 
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року в справі 
за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 
до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська 
від 20 серпня 2020 року в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» 
до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 30170,53 дол. США відмовлено.
 
Додатковим рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду 
м. Дніпропетровська від 31 серпня 2020 року стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» 
на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу в розмірі 12 500,00 грн.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року додаткове рішення суду першої інстанції скасовано і прийнято нову постанову про відмову в задоволенні клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
 
09 грудня 2020 року ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року.
 
В касаційній скарзі ОСОБА_1 просить суд касаційної інстанції оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати і залишити в силі додаткове рішення суду першої інстанції.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями 
від 11 грудня 2020 року для розгляду справи визначено суддю-доповідача Бурлакова С. Ю.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до прийняття незаконного судового рішення. 
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження, з огляду на таке.
 
Частиною четвертою статті 394 ЦПК України передбачено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою тавідмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним 
і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
З касаційної скарги убачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваної ухвали апеляційного суду.
 
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
 
Відповідно до частини першої статті 270 ЦПК України суд що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом 
не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
 
Частинами першою та другою статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; 
у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Згідно з частинами першою та другою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану 
зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті 
в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
 
При вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічних інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема стороною явно необґрунтованих заяв та клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
 
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично 
та чи була їх сума обґрунтованою.
 
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості 
та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
 
З судових рішень убачається, що інтереси ОСОБА_1 , у даній справі захищає адвокат Потапов К. О. на підставі ордеру та договору про надання правничої допомоги.
 
З оскаржуваної постанови апеляційного суду убачається, що до заяви про ухвалення додаткового рішення було додано копію договору № 0207/20-УЗ про надання професійної правничої допомоги від 02 липня 2020 року; додаткову угоду від 21 серпня 2020 року № 1 до договору № 0207/20-УЗ про надання професійної правничої допомоги від 02 липня 2020 року; копію виписки 
з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців 
та громадських формувань на АБ «Костянтина Потапова «Легіс Юніон»; копію свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю серія ДП № 3334 
від 28 квітня 2017; наявний в матеріалах справи ордер на надання професійної правничої допомоги; копію акта від 21 серпня 2020 року здачі-прийняття послуг професійної правничої допомоги за договором № 0207/20-УЗ про надання професійної правничої допомоги від 02 липня 2020 року.
 
До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або 
її представником (а не будь-ким) витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами.
 
Судом апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові встановлено, що заявник не долучив до матеріалів справи жодної квитанції до прибуткового касового ордера, платіжного доручення з відміткою банку або іншого банківського документа, касових чеків, які підтверджують факт оплати правової допомоги, наданої під час розгляду справи.
 
Необхідно зазначити, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування в справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, 
що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція 
до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, 
а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
 
Таким чином, заявником не доведено належними та допустимими доказами понесені ним витрати на правничу допомогу, а тому апеляційний суд дійшов 
до правильного висновку про відмову в задоволенні клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу.
 
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновку суду та не дають підстав вважати, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права.
 
Разом з цим, у касаційній скарзі  ОСОБА_1 порушив клопотання про постановлення окремої ухвали щодо порушення апеляційним судом норм процесуального права під час ухвалення оскаржуваної постанови, що полягає 
у неврахуванні судом висновків Верховного Суду, викладених в постановах 
від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, від 02 вересня 2020 року 
у справі № 329/766/18 щодо застосування статті 137 ЦПК України.
 
Статтею 420 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції у випадку 
і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.
 
Відповідно до частини восьмої статті 262 ЦПК України окрему ухвалу може бути постановлено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій.
 
Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.
 
Згідно з частиною першою статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
 
Таким чином, Верховний Суд не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали, оскільки аргументи ОСОБА_1 щодо постановлення окремої ухвали зводяться до незгоди із оскаржуваним судовим рішенням.
 
Керуючись частинами першою, четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, статтею 420 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року в справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити  ОСОБА_1 . 
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                           С. Ю. Бурлаков
 
                                                                                                                      В. М. Коротун
 
                                                                                                                      М. Є. Червинська