КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 761/41449/19                                                                 Головуючий у суді І інстанції Мальцев Д.О.
Провадження № 22-ц/824/145/2021                                             Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
10 лютого 2021 року                                                                   м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 березня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
 
в с т а н о в и в:
 
У жовтні 2019 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що 23 серпня 2017 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за умовами якого відповідач отримала в борг грошові кошти у розмірі 381 775,56 грн. В забезпечення виконання зобов`язань за договором позики 23 серпня 2017 року між сторонами укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, згідно з яким відповідач передала в іпотеку позивачу належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . Однак відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення суми позики та 22 березня 2018 року підписала нотаріальну засвідчену заяву про визнання боргу за пред`явленою їй вимогою від 14 березня 2018 року і про надання згоди на задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмету іпотеки. У зв`язку з цим, 4 червня 2018 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу іпотечної квартири за 500 000,00 грн. Оскільки відповідачем було прострочено строк повернення грошових коштів за договором позики, а саме: з дати підписання заяви про визнання боргу до дня реалізації предмета іпотеки, позивач вважає, що остання повинна сплатити їй за цей період інфляційні втрати, а також неустойку в розмірі 1 % від суми позики за кожен день прострочення, починаючи з шостого дня (пункт 3 договору позики). Відповідно до проведених позивачем розрахунків загальна сума боргу відповідача з урахуванням суми інфляції та неустойки становила 644 979,31 грн, втім фактична вартість реалізованого предмету іпотеки склала 500 000,00 грн, а тому борг відповідача перед позивачем становить 144 979,31 грн, які вона просила стягнути на свою користь разом із судовими витратами.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що судом апеляційної інстанції під час розгляду справи № 761/7953/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості вже досліджувалось питання щодо наявності штрафних санкцій за договором позики, в тому числі по сплаті неустойки, саме на момент укладення договору купівлі-продажу щодо реалізації предмету іпотеки. Грошові кошти за договором позики були повернуті позивачу 4 червня 2018 року у повному обсязі і жодних вимог про стягнення штрафних санкцій позивач до відповідача не пред`являла, що визнала сама позивач і що стало однією із умов надання згоди відповідача про задоволення вимоги іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що вимоги позивача щодо стягнення штрафних санкцій за виконаним зобов`язанням, за яким позивачем, на момент отримання коштів на виконання зазначеного зобов`язання, такі вимоги не пред`являлись, є безпідставними. Крім того, такі вимоги не ґрунтуються на загальних принципах цивільного законодавства, зокрема, принципах справедливості, добросовісності та розумності.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач через представника - адвоката Гурез І.О. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції помилково враховано судове рішення в іншій справі як преюдиціальне рішення, яким нібито установлено відсутність майнових претензій позивача до відповідача. Матеріали справи містять вимогу про нарахування та сплату штрафних санкцій, зокрема по пені та інфляційним втратам, яка отримана відповідачем, та не врахована судом при ухваленні оскаржуваного рішення. При цьому іпотека має похідний характер від основного зобов`язання, тому його припинення має наслідком припинення іпотеки, однак, у разі припинення іпотечних правовідносин основне зобов`язання не припиняється та діє до його повного виконання боржником перед кредитором. За таких обставин, суд був зобов`язаний перевірити чи не зазнав іпотекодержатель збитків у зв`язку з порушенням іпотекодавцем основного зобов`язання та який їх розмір саме на момент реалізації предмета іпотеки, тобто станом на 4 червня 2018 року. Крім того, позивач була змушена відправляти вимоги про погашення боргу через нотаріуса, які відповідач отримала, що дозволило звернути стягнення на предмет іпотеки, однак штрафні санкції залишилися невідшкодованими.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.
Як на підставу своїх заперечень зазначила, що укладеним між сторонами договором іпотеки було передбачено, що іпотекодержатель має право задовольнити за рахунок предмета іпотеки свої вимоги в повному обсязі, включаючи штрафні санкції, а тому отримавши 4 червня 2018 року грошові кошти від продажу квартири відповідача позивач задовольнила свої вимоги в повному обсязі, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.
Судом встановлено, що 23 серпня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого відповідач позичила (взяла у борг) у позивача 381 775, 56 грн, що на день укладення цього договору за курсом НБУ становило еквівалент 15 000 доларів США, та зобов`язалась повернути борг до дванадцятої години ранку 23 вересня 2017 року (а.с. 8).
Згідно із пунктом 3 договору позики у разі прострочення позичальником термінів повернення позики він зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також неустойку в розмірі 1% від суми позики за кожен день прострочення починаючи з шостого дня.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики 23 серпня 2017 року між сторонами укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О. за реєстровим № 1984, відповідно до умов якого відповідач передала в іпотеку позивачу належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 9-15).
Із матеріалів справи вбачається та не заперечувалося сторонами, що у визначений в договорі строк зобов`язання з повернення позики відповідачем виконано не було, а тому позивач направила їй заяву-вимогу, в якій остання зобов`язала ОСОБА_2 сплатити згідно з договором позики від 23 серпня 2017 року суму коштів у розмірі наданої позики - 381 775,56 грн, що на день укладення договору за курсом НБУ становило еквівалент 15 000 доларів США, протягом 31 календарного дня з моменту отримання даного листа-вимоги.
22 березня 2018 року ОСОБА_2 нотаріально посвідчила заяву, в якій повідомила про визнання нею боргу, вказаного в заяві-вимозі, та про неможливість його оплатити. Остання не заперечувала проти застосування ОСОБА_1 всіх передбачених договором іпотеки засобів, форм, способів тощо для задоволення її вимог іпотекодержателя/позикодавця (а.с. 16, 17).
Встановлено, що 4 червня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири  АДРЕСА_1 , за яким обтяжену квартиру (предмет іпотеки) було відчужено позивачем за ціною 500 000,00 грн (а.с. 18-21).
На підставі зазначених обставин суд першої інстанції встановив, що грошові кошти за договором позики відповідно до заяви-вимоги позивачу були повернуті у повному обсязі.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала, що оскільки ОСОБА_2 було прострочено строк повернення грошових коштів за договором позики, а саме: з дати підписання заяви про визнання боргу - 22 березня 2018 року до дня реалізації предмета іпотеки - 4 червня 2018 року, вона повинна сплатити їй за цей період інфляційні втрати, а також неустойку в розмірі 1 % від суми позики за кожен день прострочення, починаючи з шостого дня (пункт 3 договору позики).
Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 зазначала, що отримавши 4 червня 2018 року грошові кошти від продажу квартири, ОСОБА_1 задовольнила свої вимоги в повному обсязі, а постановою Київського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року, прийнятою за результатами розгляду справи про стягнення суми, що перевищує розмір заборгованості відповідача перед позивачем за договором позики, досліджувались обставини щодо стягнення штрафних санкцій.
В контексті вищезазначеного, судом першої інстанції встановлено, що згідно із пунктом 10 договору купівлі-продажу квартири позивач зобов`язалась повернути відповідачу суму, що перевищує розмір заборгованості за договором позики.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2019 року у справі № 761/7953/19 у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було відмовлено в повному обсязі.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову про стягнення різниці між розміром заборгованості та суми, за яку було продано предмет іпотеки, суд виходив з того, що крім основної заборгованості, існують штрафні санкції, які виникли внаслідок прострочення термінів повернення позики, а саме інфляційних втрат за березень і квітень 2018 року та неустойки в розмірі 1 % від суми позики за кожен день прострочення виплати, що складає 259 607,68 грн і підтверджується наданим відповідачем розрахунком у відзиві на позовну заяву, а тому загальна сума боргу позивача перед відповідачем перевищує вартість проданої квартири.
Постановою Київського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2019 року скасовано та постановлено нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 123 995,62 грн та повернення судових витрат у розмірі 3 099,90 грн, а всього на загальну суму 127 095,52 грн (а.с. 53-55).
У зазначеному судовому рішенні апеляційного суду вказано, що згідно пояснень  ОСОБА_1 в судовому засіданні, її письмова вимога про усунення боржником порушення стосувалась лише суми основного боргу за договором позики - 381 775, 56 грн. При цьому вона відмовилась від будь-яких штрафних санкцій до боржника. До моменту звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання - продажу іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки іншій особі на підставі договору купівлі-продажу, вона жодних штрафних санкцій до позивача не висувала. ОСОБА_2 підтверджувала, що головною умовою надання нею згоди за врегулювання спірних питань в позасудовий спосіб була домовленість про те, що за рахунок предмета іпотеки буде задоволена вимога по основному зобов`язанню - повернення позики в сумі 381 775,56 грн, а решта грошових коштів від продажу майна буде їй повернута. ОСОБА_1 у письмовій вимозі до боржника зазначила тільки основну суму боргу, з якою позивач погодилась і не заперечувала проти продажу предмета іпотеки іншій особі саме для задоволення погашення цієї заборгованості. Вчинені сторонами дії свідчать про те, що ОСОБА_2 мала законні сподівання на добросовісність дій ОСОБА_1 щодо вчинення останньою відповідного розрахунку за наслідками укладення договору купівлі-продажу. З огляду на визнані сторонами обставини відмови від штрафних санкцій, в тому числі по сплаті неустойки, на момент укладення договору купівлі-продажу, подальші вимоги позикодавця щодо їх стягнення не могли бути враховані при розподілі коштів за наслідками реалізації предмета іпотеки.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що судом апеляційної інстанції під час розгляду вищевказаної справи № 761/7953/19 вже досліджувалось питання щодо наявності штрафних санкцій за договором позики, в тому числі по сплаті неустойки, саме на момент укладення договору купівлі-продажу щодо реалізації предмету іпотеки, а тому вимоги позивача щодо стягнення штрафних санкцій за виконаним зобов`язанням, за яким позивачем, на момент отримання коштів на виконання зазначеного зобов`язання, такі вимоги не пред`являлись, є безпідставними.
Однак колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною першою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У відповідності до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За приписами частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
ЦК України передбачає спеціальні засоби, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.
Таке забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати саме по собі.
Одним із видів акцесорного зобов`язання є неустойка, яка, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).
За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення позики чи сплати процентів за позикою) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
Крім того, статтями 6 та 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, зокрема, що визначення сторонами його умов.
За умовами договору позики від 23 серпня 2017 року у разі прострочення позичальником термінів повернення позики він зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку в розмірі 1 % від суми позики за кожен день прострочення починаючи з шостого дня такого прострочення.
Таким чином, право позикодавця нараховувати неустойку, в даному випадку пеню, за порушення позичальником строків повернення позики прямо передбачено положеннями закону та умовами укладеного між сторонами договору, а тому не пред`явлення таких вимог під час вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення основної суми боргу ніяким чином не впливає на можливість позикодавця отримання зазначених сум шляхом їх стягнення з позичальника в окремому судового порядку.
При цьому позивач просила стягнути з відповідача неустойку саме за період з дати підписання заяви про визнання боргу - 22 березня 2018 року з урахуванням встановленого договором шестиденного строку до дня реалізації предмета іпотеки - 4 червня 2018 року.
Відповідно до частини першої статті 7 Закону України Про іпотеку за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
За частиною першою статті 33 Закону України Про іпотеку в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону .
За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов`язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України .
Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.
Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.
За змістом частини четвертої статті 591 ЦК України та частини сьомої статті 47 Закону України Про іпотеку якщо сума, одержана від реалізації предмета застави (іпотеки), не покриває вимоги заставодержателя (іпотекодержателя), він має право отримати суму, якої не вистачає (решту суми).
Звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо сума, одержана від реалізації предмета іпотеки не покриває вимоги іпотекодержателя, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання відповідних сум.
Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 9 постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). 
У постанові Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), Велика Палата дійшла висновку про те, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Велика Палата Верховного Суду вважала, що в разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки, суд першої інстанції наведене вище не врахував, не вірно розтлумачив норми матеріального права та не надав належну оцінку наявним в матеріалах справи доказам в їх сукупності, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про те, що такі вимоги позивача за виконаним зобов`язанням є безпідставними, адже звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо сума, одержана від реалізації предмета іпотеки, не покриває вимоги іпотекодержателя, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання відповідних сум.
Посилання суду на постанову Київського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року у справі № 761/7953/19 не можуть бути обґрунтованою підставою для відмови у задоволенні вимог про стягнення неустойки, адже в межах даної справи судом вирішувалося питання лише про стягнення з позикодавця (іпотекодержателя) на користь позичальника (іпотекодавця) різниці між розміром заявленої основної суми заборгованості за договором позики та суми, за яку було продано предмет іпотеки, та з огляду на визнані сторонами обставини відмови від сплати неустойки на момент укладення договору купівлі-продажу квартири, такі вимоги позикодавця щодо стягнення пені в позасудовому порядку не могли бути враховані саме при розподілі коштів за наслідками реалізації предмета іпотеки.
Тобто, апеляційним судом було встановлено, що вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про включення неустойки та інфляційних втрат у розмір заборгованості, в рахунок погашення якої було звернуто стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, було протиправним, що не позбавляє права або можливості позикодавця заявити такі вимоги в судового порядку.
Статтями 81, 82 ЦПК України встановлено обов'язок доказування і подання доказів, а також підстави звільнення від доказування.
За загальним правилом, встановленим частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Проте це загальне правило діє, якщо в нормах матеріального права відсутня вказівка про перерозподіл обов`язків доказування.
Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Такі обставини є преюдиціальними фактами, їх преюдиціальність заснована на юридичному механізмі набрання судовим рішення законної сили, відповідно до якого виникає заборона оспорювати в іншому процесі встановлені у цьому рішенні факти.
Отже, не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Крім того, преюдиційне значення можуть мати лише ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які зазначені у резолютивній частині рішення.
Частиною п`ятою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Зважаючи на викладене, посилання районного суду на преюдиційне значення постанови Київського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року для даної справи, є помилковим, оскільки у справі № 761/7953/19 суд навів певні правові висновки щодо спірних правовідносин сторін, а не встановлював обставину, яка підлягає доказуванню під час розгляду даної справи.
Таким чином висновок суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за неустойкою (пенею) не відповідає обставинам справи та ґрунтується на помилковому розумінні норм матеріального і процесуального законодавства.
Разом з тим у відзиві на позову заяву відповідач порушувала питання про застосування строку позовної давності до позовних вимог про стягнення неустойки (пені).
За змістом статті 549 ЦК України пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.
Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.
За загальним правилом, що випливає із Цивільного кодексу України, період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов`язання, не обмежується.
Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.
Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
Отже аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що примусове стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Європейський суд з прав людини зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути порушені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).
Із матеріалів справи вбачається, що нотаріально посвідчена заява про визнання боргу була підписана відповідачем 22 березня 2018 року, задоволення вимог позивача за основним зобов`язанням відбулося у повному обсязі 4 червня 2018 року, а з даним позовом остання звернулася тільки 21 жовтня 2019 року, тобто з пропуском спеціального річного строку позовної давності.
З огляду на викладене, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за пенею необхідно відмовити у зв`язку з пропуском позовної давності на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України.
Що стосується позовних вимог про стягнення інфляційних втрат на підставі вимог частини другої статті 625 ЦК України, то вони не підлягають задоволенню виходячи з такого. 
Згідно із пунктом 1 договору позики від 23 серпня 2017 року відповідач позичила (взяла у борг) у позивача 381 775, 56 грн, що на день укладення цього договору за курсом НБУ становить еквівалент 15 000 доларів США.
Позичальник зобов`язалась повернути позикодавцю зазначений у пункт 1 борг до дванадцятої години ранку 23 вересня 2017 року (пункт 2 договору позики).
За правилами частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. 
Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Таким чином, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Проте, оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги (стаття 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення»), то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором в національній валюті - гривні, а не в іноземній або еквіваленту до іноземної валюти, а тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норма частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що не підлягає індексації неповернута сума боргу за договором позики, визначена в іноземній валюті, оскільки виходячи з положень пункту 1 договору позики та прив`язки боргу до валюти США, положення частини другої статті 625 ЦК України щодо нарахування встановленого індексу інфляції на суму боргу не застосовується до зобов`язань, визначених еквівалентом в іноземній валюті, а стосується лише до грошових зобов`язань, виражених у гривневому еквіваленті.
У зв`язку з наведеним вимоги ОСОБА_1 про відшкодування інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання, у якому сторони визначили грошовий еквівалент у доларах США, не можна визнати законними.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 грудня 2016 року № 6-1672 цс 16.
За таких обставин, розглядаючи зазначену справу, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав, то розподіл судових витрат, понесених позивачем у межах даної справи, відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити з підстав, наведених у мотивувальній частині цієї постанови.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                                            Н.В. Ігнатченко

Судді:                                                                                                       С.А. Голуб

                                                                                                                  Д.О. Таргоній