ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

02 березня 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №583/3294/17 
Номер провадження 22-ц/816/320/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Собини О. І. ,  Левченко Т. А. 

сторони:
позивач – АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»
на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 15 грудня 2020 року в складі судді Сидоренка Р.В., ухвалене в м. Охтирка,

В С Т А Н О В И В:

27 листопада 2017 року АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 03 травня 2011 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 300 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач свої зобов`язання перед відповідачем виконав, надавши кредит у встановленому договором розмірі.
Скориставшись кредитними коштами, взятих на себе зобов`язань із своєчасного їх повернення  ОСОБА_1  не виконав, тому станом на 31 жовтня 2017 року утворився борг на загальну суму 61257 грн 88 коп., з яких: 1462 грн 64 коп. - заборгованість за кредитом, 51760 грн 22 коп. – заборгованість по процентам за користування кредитом; 4641 грн 79 коп. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн - штраф (фіксована частина), 2893 грн 23 коп. - штраф (процентна складова), яку банк просив стягнути на свою користь.
Заочним рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22 грудня 2017 року позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволений.
Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в сумі 61257 грн 88 коп. та 1600 грн судового збору, а всього - 62857 грн 88 коп.
11 червня 2020 року ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду задоволено, скасоване заочне рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області по справі № 583/3294/17, провадження № 2/583/1324/17 за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, призначено справу до судового розгляду із викликом сторін.
Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 15 грудня 2020 року в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.
Стягнуто з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на правничу допомогу в сумі 3000 грн.
Вказане заочне рішення суду позивач оскаржив в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а також скасувати в частині стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 3000 грн.
В доводах апеляційної скарги зазначається, що помилковим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення боргу за тілом кредиту та частини відсотків за користування кредитом, оскільки строк дії картки встановлено до 03/16 року, тобто до 31 березня 2016 року, а з позовом банк звернувся до суду 19 листопада 2017 року, тому строк позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі позивачем не пропущено.
Також позивач зазначає, що сума витрат на правничу допомогу є неспівмірною зі складністю даної справи, яка віднесена місцевим судом до малозначних справ, а тому вона підлягає зменшенню.
Від відповідача в установлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (на 1 січня 2021 року: 2270 * 100 = 2270 00 грн), розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що 03 травня 2011 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 300 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на ОСОБА_1 , 14 липня 2012 року відповідачу встановлений розмір кредитного ліміту в розмірі 2000 грн, який у подальшому був зменшений до 1540 грн, а 11 листопада 2019 року скасований (а.с. 110).
Згідно з наданим банком розрахунком, у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1  умов кредитного договору № б/н від 03 травня 2011 року за ним станом на 31 жовтня 2017 року утворилася заборгованість не загальну суму 61257 грн 88 коп., з яких: 1462 грн 64 коп. - заборгованість за кредитом, 51760 грн 22 коп. – заборгованість по процентам за користування кредитом; 4641 грн 79 коп. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн - штраф (фіксована частина), 2893 грн 23 коп. - штраф (процентна складова), яку банк просив стягнути на свою користь.
14 липня 2012 року ОСОБА_1 було видано картку № НОМЕР_1 , терміном дії до 03/16 року, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за кредитним договором від 03 травня 2011 року (а.с. 111).
Відмовляючи позивачу в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позовна заява надійшла до суду 27 листопада 2017 року, позивачем було пропущено загальну позовну давність на звернення до суду з даним позовом, оскільки з моменту останньої операції по карті і до подання позову пройшло понад три роки.
Проте, з такими висновками місцевого суду колегія суддів апеляційного суду повністю погодитись не може, виходячи з наступного.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У анкеті-заяві позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 03 травня 2011 року процентна ставка не зазначена, тобто між сторонами відсутня згода щодо істотних умов договору, зокрема розміру процентів у якості плати за користування грошовими коштами, що у свою чергу свідчить про неможливість застосування вказаного банком у розрахунку розміру процентів за користування коштами.
Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за нарахованим процентами за користування кредитом, а також пенею, комісією і штрафами за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.
Позивач, обґрунтовуючи своє право вимоги, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 03 травня 2011 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256 як невід`ємні частини спірного договору (а.с. 8-32).
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці документи розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (03 травня 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (27 листопада 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, пені, комісії та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Водночас, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів підкреслює, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) вказала, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах справи, не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд першої інстанції під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» процентів за користування кредитними коштами, пенею, комісією і штрафами за несвоєчасну сплату кредиту і процентів, дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 03 травня 2011 року, адже надані позивачем докази, зокрема Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.
Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.
Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 9 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, колегія суддів вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору із ОСОБА_1 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримало вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено виникнення у відповідача зобов`язань за кредитним договором на умовах, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги.
Отже, рішення суду першої інстанції в частині відмови позивачу у стягненні з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 51760 грн 22 коп., заборгованості за пенею та комісією (без належного розмежування) в розмірі 4641 грн 79 коп., а також нарахованого штрафу (фіксована частина) в розмірі 500 грн та штраф (процентна складова) в розмірі 2893 грн 23 коп. ухвалено відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для його скасування не вбачається.
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`являв.
Разом з тим, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, є помилковим, з огляду на наступне.
З виписки по рахунку ОСОБА_1 вбачається, що відповідач активно користувався кредитними коштами та частково погашав заборгованість по кредиту. У вказаній виписці зазначені всі операції із зняття грошових коштів та погашення заборгованості, а також розміри нарахованих сум за кредитним договором (а.с. 107-109).
Отже, наведене вище свідчить про визнання позичальником факту отримання кредитних коштів, а тому в суду першої інстанції не було правових підстав відмовляти у стягненні фактично отриманих відповідачем грошових коштів за кредитним договором.
Крім того, у відповідності до матеріалів справи, 03 травня 2011 року відповідач пройшов ідентифікацію у ПриватБанку, йому було відкрито картковий рахунок №  НОМЕР_1 та видана кредитна картка з таким же номером, термін дії до 03/16 (а.с. 111).
Дана обставина підтверджує отримання відповідачем кредитної картки і користування встановленим на ній кредитним лімітом, а розрахунок заборгованості, який не спростований відповідачем, підтверджує розмір заборгованості, в тому числі і за тілом кредиту.
Враховуючи вимоги статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Втім, розглядаючи зазначений позов в частині вимог банку про стягнення з боржника основного боргу за кредитом, суд першої інстанції у повному обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та належним чином не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Колегія суддів враховує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 03 травня 2011 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним), однак враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, погоджується з позицією позивача, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 1462 грн 64 коп., відтак рішення суду в цій частині відповідно до положень статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.
Колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності з огляду на те, що позичальник протягом 2012-2015 років користувався карткою, останній платіж у рахунок погашення кредиту розміром 108 грн 34 коп. ним було здійснено 13 лютого 2015 року, що свідчить про пролонгацію строку дії карткового рахунку та визнання своїх боргових зобов`язань перед позивачем.
У той же час зазначений позов було пред`явлено позивачем 27 листопада 2017 року (а.с. 2), тобто до спливу трирічного строку позовної давності.
Частинами першою, третьою статті 264 ЦК України передбачено, що позовна давність переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Отже, підстав для відмови у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту через пропуск строку позовної давності, про застосування якого просив відповідач, немає.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині неправомірного стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу, то колегія суддів апеляційного суду зазначає слідуюче.
Стягуючи з позивача на користь відповідача 3000 грн витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції, виходячи з принципу співмірності та розумності судових витрат, пропорційності, врахував складність справи, кількість проведених судових засідань, об`єм складених та поданих до суду процесуальних документів та клопотань та прийшов до вірного висновку про стягнення даних витрат у вищевказаному розмірі. Розмір витрат на правничу допомогу підтверджено належними, достовірними та допустимими доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, а тому апеляційний суд вважає, що підстави для зменшення розміру судових витрат відсутні.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції на підставі п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню в частині відмови у стягненні заборгованості за тілом кредиту з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та стягнення з ОСОБА_1 1462 грн 64 коп. заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором № б/н від 03 травня 2011 року.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову та апеляційної скарги на 2,39 % (1462 грн 64 коп. (сума задоволених вимог) х 100 % / 61257 грн 88 коп. (ціна позову)), з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягає компенсації 38 грн 24 коп. (1600 грн 00 коп. (сума судового збору, яка підлягала сплаті при подачі позову) х 2,39 % / 100 %) у відшкодування фактично понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання позову та 57 грн 36 коп. (2400 грн 00 коп. х 2,39 % / 100 %) у відшкодування фактично понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367 - 369, 374,376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.
Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 15 грудня 2020 року в частині відмови в стягненні заборгованості за тілом кредиту скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № б/н від 03 травня 2011 року, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 1462 грн 64 коп.
В задоволенні позову в іншій частині вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» 38 грн 24 коп. компенсації судового збору за подання позову та 57 грн 36 коп. компенсації судового збору за апеляційний перегляд справи.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий -                                                                 В.І. Криворотенко

Судді:                                                                        О.І. Собина

                                                                               Т.А. Левченко