ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/17864/20                                            Головуючий у І інстанції - Пащенко К.С. 
                                                                                              Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
                             
П О С Т А Н О В А
           І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И

  18 лютого 2021 року                                                                                            м. Київ
          
                Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

                Головуючого-судді:                  Мельничука В.П.        
                                        суддів:                 Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,   

                           при секретарі:                 Черніченко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом   ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Державної інспекції енергетичного нагляду України про визнання протиправним та скасування розпорядження,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України, Державної інспекції енергетичного нагляду України, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати розпорядження Кабінету Міністрів України від 01.07.2020 № 787-р "Про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної інспекції енергетичного нагляду України";
- визнати протиправним та скасувати наказ Державної інспекції енергетичного нагляду України від 03.07.2020 № 242-ОС;
- поновити ОСОБА_1 на посаді Голови Державної інспекції енергетичного нагляду України з 01.07.2020.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 01.07.2020, до спливу п`ятирічного строку, розпорядженням Кабінету Міністрів України № 787-р Позивача звільнено на підставі ст. 87-1 Закону України "Про державну службу" та наказом Інспекції від 03.07.2020 № 242-ОС припинено його повноваження.
При цьому, Позивач вважає, що норма ст. 87-1 Закону України "Про державну службу" була до нього застосована протиправно, оскільки визначені нею додаткові підстави для звільнення виникли після його призначення на займану посаду та звужують соціальні гарантії, які існували раніше.
Крім того, Позивачем зазначалось, що оскаржуване розпорядження прийнято на підставі листа Міністерства енергетики України за підписом в.о. Міністра Буславець О., яка, незаконно набула такі повноваження, та за відсутності подання міністра чи Прем`єр-міністра з приводу його звільнення, що суперечить вимогам Закону України "Про державну службу".
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 грудня 2020 року в задоволенні позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись з постановленим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти   нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити. 
В апеляційній скарзі Позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що законною підставою для iнiцiювання звільнення Позивача є подання саме Міністерства енергетики України від 30.06.2020 та відповідність таких дій Порядку розгляду питань, пов`язаних з підготовкою та внесенням подань щодо осіб, призначених на посаду та звільнення з посади яких здійснюється Президентом України або Кабінетом Міністрів України чи погоджується з Кабінетом Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України вiд 11.04.2012 № 298, що протирічить ст. 87-1 Закону України «Про державну службу» та Порядку № 298.
Також Позивачем зазначено, що виходячи з обставин справи, його було звiльнено з посади Голови Держенергонагляду на пiдставi ч. 1 ст. 87-1 Закону України «Про державну службу» лише з огляду на те, що в Україні було призначено нового Прем`єр-міністра, оскільки Міністра енергетики України на той момент і до цього часу не призначено.
Відповідачами подано відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в яких просять відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.
Відповідачами зазначено, що Державна інспекція енергетичного нагляду України, посаду Голови якої займав Позивач, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра енергетики, а тому оспорюване Позивачем розпорядження про його звільнення прийнято Кабінетом Міністрів України на підставі, у спосіб та в межах наданих йому повноважень.
Відповідно до ч. 1   ст. 308   КАС України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 28.12.2016 розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1038 Позивача призначено Державним секретарем Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України з дати початку фактичного виконання ним посадових обов`язків на зазначеній посаді строком на п`ять років з оплатою праці відповідно до законодавства.
24.10.2018 розпорядженням Кабінету Міністрів України № 758-р ОСОБА_1 звільнено з посади Державного секретаря Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України у зв`язку з переходом на іншу роботу.
Також, 24.10.2018 розпорядженням Кабінету Міністрів України № 759-р ОСОБА_1 призначено на посаду Голови Державної інспекції енергетичного нагляду України з дати початку фактичного виконання ним посадових обов`язків на зазначеній посаді строком на п`ять років з урахуванням часу призначення на посаду згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 28.12.2016 № 1038 з оплатою праці відповідно до законодавства.
30.06.2020 Міністерство енергетики України в особі в.о. Міністра О. Буславець відповідно до Порядку розгляду питань, пов`язаних з підготовкою та внесенням подань щодо осіб, призначених на посаду та звільнення з посади яких здійснюється Президентом України або Кабінетом Міністрів України чи погоджується з Кабінетом Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 № 298, внесено на розгляд Прем`єр-міністру України проект розпорядження Кабінету Міністрів України про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної інспекції енергетичного нагляду України, згідно частини першої статті 87-1 Закону України "Про державну службу".
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 01 липня 2020 року № 787-р "Про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної інспекції енергетичного нагляду України" Позивача звільнено із займаної ним посади відповідно до частини першої статті 87-1 Закону України "Про державну службу".
03 липня 2020 року Державною інспекцією енергетичного нагляду України прийнято наказ №   242-ОС "Про кадрові питання", яким наказано:
1) оголосити розпорядження Кабінету Міністрів України від 01.07.2020 № 787-р "Про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної інспекції енергетичного нагляду України" та від 01.07.2020 № 794-р "Про тимчасове покладення виконання обов`язків Голови Державної інспекції енергетичного нагляду України на ОСОБА_2 ";
2) припинити виконання повноважень за посадою Голови Державної інспекції енергетичного нагляду України ОСОБА_1 відповідно до частини першої статті 87-1 Закону України "Про державну службу" з одночасним зарахуванням за штат Державної інспекції енергетичного нагляду України.
Позивач, вважаючи зазначене розпорядження Кабінету Міністрів України від 01 липня 2020 року № 787-р та наказ Інспекції від 03 липня 2020 року № 242-ОС протиправними, а свої права порушеними, звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що Кабінет Міністрів України, приймаючи розпорядження від 01 липня 2020 року № 787-р діяв на підставі та на виконання норм чинного законодавства та в межах наданих йому повноважень, а отже, таке розпорядження є правомірним і підстави для його скасування відсутні, що зумовлює правомірність оспорюваного Позивачем наказу Інспекції від 03 липня 2020 року № 242-ОС, який виданий на підставі та на виконання такого розпорядження Кабінету Міністрів України, тобто є похідним від нього, що в сукупності свідчить про необгрунтованість позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та при розгляді апеляційної скарги вказує наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Основні принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, врегульовано Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII).
У статті 83 Закону № 889-VIII визначено підстави для припинення державної служби.
Пунктом 4 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII передбачено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).
Згідно з частиною другою зазначеної норми, зміна керівників або складу державних органів, керівників державної служби в державних органах та безпосередніх керівників не може бути підставою для припинення державним службовцем державної служби на займаній посаді з ініціативи новопризначених керівників, крім випадків, передбачених статтею 87-1 цього Закону.
Статтею 87-1 Закону № 889-VIII регламентовано додаткові підстави припинення державної служби окремих державних службовців за ініціативою суб`єкта призначення.
Відповідно до частин першої, другої статті 87-1 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення може прийняти рішення про звільнення державного службовця з посади державної служби категорії "А" з власної ініціативи, за поданням Прем`єр-міністра України або відповідного міністра чи керівника центрального органу виконавчої влади (керівника державного органу) протягом чотирьох місяців з дня призначення Прем`єр-міністра України або відповідного міністра чи керівника центрального органу виконавчої влади (керівника державного органу) з одночасним зарахуванням такого державного службовця за штат відповідного державного органу.
Державні службовці, зараховані за штат відповідно до частини першої цієї статті, продовжують перебувати на державній службі згідно з цим Законом, виконуючи обов`язки державного службовця в межах, визначених керівником відповідного державного органу. Граничний строк такого перебування становить шість місяців з дня звільнення з посади відповідно до частини першої цієї статті.
У статті 12 Закону № 889-VIII передбачено, що система управління державною службою включає: 
1) Кабінет Міністрів України;
2) центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби;
3) Комісію з питань вищого корпусу державної служби та відповідні конкурсні комісії;
4) керівників державної служби;
5) служби управління персоналом.
Згідно з пунктом 1 частини сьомої статті 21 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" від 27.02.2014 № 794-VII (далі - Закон № 794-VII) Кабінет Міністрів України призначає на посаду державних секретарів міністерств, керівників та заступників керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, відповідно до законодавства про державну службу.
Частиною першою статті 1 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" від 17.03.2011 № 3166-VI (далі - Закон № 3166-VI) визначено, що систему центральних органів виконавчої влади складають міністерства України (далі - міністерства) та інші центральні органи виконавчої влади.
Система центральних органів виконавчої влади є складовою системи органів виконавчої влади, вищим органом якої є Кабінет Міністрів України.
У пункті 1 Положення про Державну інспекцію енергетичного нагляду України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.02.2018 № 77, визначено, що Державна інспекція енергетичного нагляду України (Держенергонагляд) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра енергетики та який реалізує державну політику у сфері нагляду (контролю) у галузях електроенергетики та теплопостачання.
У статті 16 Закону № 3166-VI закріплено, що центральні органи виконавчої влади утворюються для виконання окремих функцій з реалізації державної політики як служби, агентства, інспекції, комісії.
Діяльність центральних органів виконавчої влади спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через відповідних міністрів згідно із законодавством.
Відповідно до частини першої та пунктів 1, 2, 21 частини другої статті 18 Закону №     3166-VI Кабінет Міністрів України спрямовує та координує діяльність центральних органів виконавчої влади через міністра у порядку, визначеному цим Законом та актами Кабінету Міністрів України.
Міністр забезпечує формування державної політики у відповідній сфері та контролює її реалізацію центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується ним; погоджує та подає на розгляд Кабінету Міністрів України розроблені центральним органом виконавчої влади проекти законів, актів Президента України та Кабінету Міністрів України; вирішує інші питання, пов`язані із спрямуванням і координацією діяльності центрального органу виконавчої влади.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що спеціальним Законом № 889-VIII визначено перелік правових підстав для звільнення з посад державної служби та ст. 87-1 вказаного Закону передбачено повноваження суб`єкта призначення прийняти рішення про звільнення державного службовця з посади державної служби категорії "А" з власної ініціативи за наявності відповідних правових підстав, якими, зокрема, є подання керівника центрального органу виконавчої влади.
При цьому, звільнення з вказаної правової підстави не пов`язується зі спливом строку, на який особа була призначена на відповідну посаду.
Оцінюючи твердження Позивача, викладені в апеляційній скарзі, стосовно того, що посада Голови Державної інспекції енергетичного нагляду України, яку займав Позивач, належить до посад державної служби категорії "А" і його звільнення з вказаної посади оскаржуваним ним розпорядженням Кабінету Міністрів України від 01.07.2020 № 787-р було здійснено останнім на підставі та на виконання наведеної вище спеціальної норми ст. 87-1 Закону № 889-VIII, колегія суддів враховує, що ані на час розгляду справи судом першої інстанції, ані під час апеляційного розгляду справи, вказане положення неконституційним не визнавалося, є чинним і підлягає застосуванню, зокрема Кабінетом Міністрів України.
Тож, доводи Позивача про те, що ст. 87-1 Закону № 889-VIII суперечить Конституції України, колегія суддів відхиляє як безпідставні.
Разом з тим, як було встановлено вище, прийняттю Кабінетом Міністрів України оспорюваного розпорядження про звільнення Позивача передувало подання Міністерства енергетики України від 30.06.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної інспекції енергетичного нагляду України, згідно частини першої статті 87-1 Закону України "Про державну службу", яке внесено на розгляд Прем`єр-міністру України, відповідно до Порядку розгляду питань, пов`язаних з підготовкою та внесенням подань щодо осіб, призначених на посаду та звільнення з посади яких здійснюється Президентом України або Кабінетом Міністрів України чи погоджується з Кабінетом Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 № 298.
Доводи Позивача про те, оспорюване ним розпорядження прийнято Кабінетом Міністрів України до закінчення п`ятирічного строку, на який він був призначений на відповідну посаду, правомірно спростовані судом першої інстанції, який вказав, що встановлена ст. 87-1 Закону № 889-VIII підстава для звільнення з посад державної служби категорії "А" може бути застосована незалежно від спливу строку, на який особа була призначена на відповідну посаду.
Посилання ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, про те, що норма ст. 87-1 Закону № 889-VIII була застосована протиправно, оскільки визначені нею додаткові підстави для звільнення виникли після його призначення на займану посаду і застосування до нього вказаної норми, на його переконання, суперечить принципу неприпустимості зворотної дії нормативних актів у часі, що є складовою принципу правової визначеності, та статті 58 Конституції України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ст. 87-1 Закону № 889-VIII була застосована до Позивача саме під час її дії і щодо правовідносин, які існували після її прийняття, що узгоджується з вказаною конституційною нормою та принципом правової визначеності.
Доводи Позивача стосовно того, що ст. 87-1 Закону № 889-VIII звужує соціальні гарантії, які існували раніше, також правомірно відхилені судом першої інстанції, який вказав, що запровадження даної норми фактично є зміною законодавства, що по-іншому врегульовує певні правовідносини та, зокрема, передбачає відповідні гарантії прав працівників, до яких вона застосовується, шляхом зарахування їх за штат (а не звільнення зі служби) та пропонування їм інших посад, не нижче категорії "Б" з можливістю відповідного переведення.  
В частині доводів Позивача стосовно відсутності відповідного подання Міністра чи Прем`єр-Міністра, а також стосовно того, що оскаржуване розпорядження Кабінету Міністрів України прийнято на підставі листа Міністерства енергетики України є необгрунтованими, позаяк судом першої інстанції вірно встановлено, що підставою для прийняття Кабінетом Міністрів України розпорядження про звільнення Позивача було саме подання Міністерства енергетики України, яке Позивач помилково вважає листом.
Позивачем в апеляційній скарзі зазначено, що в матеріалах справи наявні докази порушення соціальних гарантій, зокрема, пропозиції щодо переведення на нижчі посади категорії «Б» до закінчення п`ятирічного строку призначення на посаду, в контексті чого колегія суддів зазначає наступне.
Стаття 87 Закону України «Про державну службу» пов`язує припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення не лише із скороченням чисельності або штату державних службовців, а й із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.
При цьому, вжите у частині 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.
Таким чином, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення наразі врегульована положеннями Закону України «Про державну службу».
Колегія суддів також бере до уваги, що згідно з пунктом 3 частини 3 статті 13 Закону України «Про державну службу» Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби видає у випадках, встановлених законом, нормативно-правові акти з питань державної служби, надає роз`яснення з питань застосування цього Закону та інших нормативно-правових актів у сфері державної служби.
За змістом роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби № 86р/з від 20.02.2020 року при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком, що в сукупності свідчить про неспроможність відповідних доводів Позивача.
Колегія суддів вважає безпідставним твердження Позивача в апеляційній скарзі про те, його звільнення має ознаки дискримінації, з огляду на таке.
Стаття 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» № 5207-VI (далі - Закон № 5207-VI) визначає, що непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
Цією ж статтею Закону № 5207-VI    визначено, що пряма дискримінація - це ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
Згідно із частиною першою статті 4 Закону № 5207-VI дія цього Закону поширюється на відносини між юридичними особами публічного та приватного права, місцезнаходження яких зареєстровано на території України, а також фізичними особами, які перебувають на території України.
Частиною 3 статті 6 Закону № 5207-VI установлено, що не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.
Дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (пункт 48 рішення ЄСПЛ від 7 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України»).
Оцінюючи обставини цієї справи, колегія суддів зазначає, що розпорядження Кабінету Міністрів України від 01.07.2020 № 787-р "Про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної інспекції енергетичного нагляду України" та наказ Державної інспекції енергетичного нагляду України від 03.07.2020 № 242-ОС не надає необґрунтованих переваг особам за їх певними ознаками та не передбачає поводження з особами у різний спосіб у відносно схожих ситуаціях.
За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 , позаяк Кабінет Міністрів України приймаючи розпорядження від 01.07.2020 № 787-р діяв на підставі та на виконання норм чинного законодавства та в межах наданих йому повноважень, а доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Положеннями   ст. 242 КАС України   рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1   ст. 315 КАС України   за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до   ст. 316 КАС України   суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглянувши доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 241, 242,    243,   308, 310, 315,    316,    321,    322,    325, 328, 329, 331  Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 грудня 2020 року -   без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя:                                                                     В.П. Мельничук

                     Судді:                                                                      І.О. Лічевецький

                                                                                                      О.М. Оксененко

Повний текст складено 19.02.2021 року.