Ухвала
Іменем України
03 березня 2021 року
м. Київ
справа № 756/326/20
провадження № 61-2379ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю.,
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 27 січня 2021 року за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів на дитину,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2020 року  ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів на дитину.
У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову.
Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 чинить ОСОБА_2 перешкоди у спілкуванні з дитиною, у зв`язку з чим між нею і дитиною втрачаються безпосередні емоційні контакти, що може унеможливити або значно утруднити виконання рішення суду у разі задоволення позову. 
Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_2 просила суд забезпечити позов шляхом:
- встановлення її зустрічей зі своїм сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожної суботи місяця з 12.00 год. до 19.00 год. за місцем проживання матері з можливістю відвідувати, за бажанням дитини, будь-які дитячі культурно-розважальні комплекси, а також місця масового відпочинку: парки, сквери, пляжі, спортивно-ігрові майданчики, місця громадського харчування: їдальні, кафе, ресторани, що знаходяться на території міста Києва, з обов`язковим проведенням кожної другої та четвертої суботи місяця після 12.00 год. протягом однієї години зустрічей матері ОСОБА_2 зі своїм сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в присутності і в кабінеті практикуючого психолога 
ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , без присутності будь-яких інших осіб та з можливістю психологічного консультування;
- зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди зустрічам ОСОБА_2 з їх сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та забезпечити явку малолітнього ОСОБА_3 першої та третьої суботи кожного місяця 
о 12.00 год. за адресою місця проживання матері: АДРЕСА_2 , кожної другої та четвертої суботи, після 12.00 год., в заздалегідь обумовлений час до кабінету практикуючого психолога ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , для зустрічей з матір`ю дитини - ОСОБА_2 .
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 05 листопада 
2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що забезпечення позову стосується вирішення питання участі у спілкуванні та вихованні дитини і покладення на одного з батьків обов`язків щодо забезпечення умов для такого спілкування, які не є предметом вимог та розгляду позовної заяви яка розглядається судом.
Отже, вказаний вид забезпечення позову є наміром вирішення іншого можливого спору щодо участі батьків у спілкуванні і вихованні дитини без встановлення реальних обставин та з`ясування підстав таких вимог, відповідних висновків компетентного органу у справах дітей та сім`ї, без фактичного звернення із такими вимогами до суду з позовом, що суперечить змісту заходів забезпечення та меті їх застосування, яка полягає в захисті інтересів учасників даного процесу, а не в позбавленні (порушенні) прав інших осіб.
Постановою Київського апеляційного суду від 27 січня 2021 року ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 05 листопада 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково.
Встановлено зустрічі ОСОБА_2 зі своїм сином ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожної суботи місяця з 12.00 год. до 19.00 год. за місцем проживання матері з можливістю відвідувати, за бажанням дитини, будь-які дитячі культурно-розважальні комплекси, а також місця масового відпочинку: парки, сквери, пляжі, спортивно-ігрові майданчики, місця громадського харчування: їдальні, кафе, ресторани, що знаходяться на території міста Києва.
Зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди зустрічам ОСОБА_2 з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У задоволенні решти вимог заяви про забезпечення позову відмовлено.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що предметом позову у даній справі є визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, а тому невжиття заходів забезпечення позову, призначення яких полягає у встановленні годин побачень позивача і її малолітньої дитини з метою налагодження психоемоційного контакту з дитиною, а також покладення на відповідача обов`язку не чинити перешкод зустрічам матері і дитини, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Суди встановили, що у січні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів на дитину.
У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 05 листопада 
2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 27 січня 2021 року ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 05 листопада 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково.
Встановлено зустрічі ОСОБА_2 зі своїм сином ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожної суботи місяця з 12.00 год. до 19.00 год. за місцем проживання матері з можливістю відвідувати, за бажанням дитини, будь-які дитячі культурно-розважальні комплекси, а також місця масового відпочинку: парки, сквери, пляжі, спортивно-ігрові майданчики, місця громадського харчування: їдальні, кафе, ресторани, що знаходяться на території міста Києва.
Зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди зустрічам ОСОБА_2 з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У задоволенні решти вимог заяви про забезпечення позову відмовлено.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.
Частиною третьою статті 150 ЦПК України визначено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до частини десятої статті 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначила, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав 
і законних інтересів інших осіб.
При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності 
і процесуальної рівноправності сторін.
Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 
2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб правового захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
Дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.
Отже, мати, яка проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 04 вересня 2018 року «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» (заява № 6221/14) вказав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі, зі встановленням графіку відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, а тому допустимим є встановлення такого графіку до закінчення розгляду справи по суті, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на повагу до його приватного i сімейного життя.
Обраний позивачем вид забезпечення позову шляхом встановлення зустрічей з дитиною протягом певного проміжку часу спрямований на забезпечення збереження відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з матір`ю, спір по суті не вирішує. Тривалий розгляд справи без можливості спілкування дитини з матір`ю може ускладнити або зробити неможливим виконання можливого судового рішення про задоволення позову. 
Аналогічні висновки викладені в ухвалі Верховного Суду від 25 серпня 
2020 року в справі № 466/2317/20 (провадження № 61-11539ск20) 
та постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року в справі 
№ 760/15413/19 (провадження № 61-9164св20).
За наведених обставин апеляційний судом на законних підставах вжито заходів забезпечення позову.
Посилання ОСОБА_1 на те, що висновок апеляційного суду суперечить правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду 
від 18 квітня 2018 року у справі № 466/3327/15-ц (провадження 
№ 61-9846св18), є безпідставними, оскільки у вказаній справі йшлося про вжиття заходів забезпечення позову, предметом якого були вимоги про участь у вихованні дитини, а саме: визначення способів участі батька у вихованні малолітнього сина шляхом встановлення часу і днів періодичних побачень з дитиною, а в справі, що розглядається, вимоги стосуються лише визначення місця проживання дитини, що вказує на відмінність у цих двох справах предметів позовів та встановлені інші фактичні обставини справи.
Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Частинами п`ятою, шостою статті 394 ЦПК України передбачено, що питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів на дитину, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 27 січня 2021 року відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                І. М. Фаловська
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв