ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"09" лютого 2021 р.           Справа№ 911/2175/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Зубець  Л.П.
суддів:            Алданової  С.О. 
          Мартюк  А.І. 
 
секретар судового засідання: Пастернак О.С.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 09.02.2021 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Фізичної особи-підприємця Старчого Романа Миколайовича 
на рішення          Господарського суду Київської області 
від                               21.09.2020 (повний текст складено - 28.10.2020) 
у справі                    №911/2175/19 (суддя - Ярема В.А.)

за позовом          Регіонального відділення Фонду державного майна України 
          по Київській, Черкаській та Чернігівській областях
до          Фізичної особи-підприємця Старчого Романа Миколайовича
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Головного управління статистики у Київській області
про          розірвання договору, стягнення 396 713, 24 грн
          та зобов`язання повернути майно

та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору -          Головного управління статистики у Київській області
до           Фізичної особи-підприємця Старчого Романа Миколайовича
про          стягнення 575 865, 41 грн

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області, яке в подальшому замінено правонаступником - Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях (надалі - позивач, РВ ФДМ по Київській, Черкаській та Чернігівській областях) звернулося до Господарського суду Київської області з позовними вимогами (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) до Фізичної особи-підприємця Старчого Романа Миколайовича (надалі - відповідач, ФОП Старчий Р.М.) про розірвання договору оренди від 23.08.2016 №1871 (надалі - Договір), стягнення з відповідача на користь позивача в дохід Державного бюджету України заборгованість з орендної плати - 361 533, 88 грн, пеню - 14 634, 92 грн, штраф - 20 544, 44 грн та зобов`язання ФОП Старчого Р.М. повернути державне нерухоме майно - нежитлову (адміністративну) будівлю, загальною площею 262,3 м. кв., що розміщена за адресою: Київська обл., м. Васильків, вул. Грушевського, 1 на користь держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області.
Позовні вимоги обґрунтовано порушенням відповідачем умов Договору, а саме щодо своєчасної оплати коштів, у зв`язку з чим у останнього виникла заборгованість з орендної плати у розмірі 361 533, 88 грн, що у свою чергу є підставою для розірвання Договору та зобов`язання відповідача повернути орендоване приміщення.
При розгляді даної справи, судом першої інстанції залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Головне управління статистики у Київській області.
У подальшому, Головне управління статистики у Київської області (надалі - третя особа) звернулося до Господарського суду Київської області з позовною заявою, як третя особа яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору до ФОП Старчого Р.М. про стягнення заборгованості з орендної плати по Договору у розмірі - 575 865, 41 грн, з яких: основний борг - 524 217, 00 грн, пеня - 51 648, 41 грн.
Позовні вимоги третьої особи обґрунтовано тим, що згідно умов Договору балансоутримувачем переданого в оренду відповідачу майна є Головне управління статистики у Київської області, перед яким у відповідача станом на 01.12.2019 виникла заборгованість з орендної плати у стягуваній сумі.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 21.09.2020, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України, провадження за позовом третьої особи у справі №911/2175/19 в частині стягнення 49 162, 06 грн закрито.
Рішенням Господарського суду Київської області від 21.09.2020 у справі №911/2175/19 позовні вимоги позивача задоволено частково.
Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача в дохід Державного бюджету України 317 133, 89 грн заборгованості з орендної плати, 13 514, 05 грн пені, 16 104, 44 грн штрафу.
У задоволенні позовних вимог про стягнення 49 960, 86 грн відмовлено.
Розірвано Договір оренди від 23.08.2016 №1871 та зобов`язано відповідача повернути державне нерухоме майно - нежитлову (адміністративну) будівлю, загальною площею 262,3 м. кв., що розміщена за адресою: Київська обл., м. Васильків, вул. Грушевського, 1 на користь держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях.
Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача                  9 043, 29 грн судового збору.
Позовні вимоги третьої особи задоволено частково.
Присуджено до стягнення з відповідача на користь третьої особи       474 802, 53 грн основного боргу, 17 554, 20 грн пені та 7 385, 33 грн судового збору.
У задоволені решти позовних вимог третьої особи відмовлено.
Місцевий господарський суд мотивував своє рішення тим, що станом на день прийняття судового рішення відповідач орендну плату за заявлений період користування майном до державного бюджету не сплатив, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати підлягає частковому задоволенню, за перерахунком суду, як така що доведена позивачем належними доказами та не спростована у встановленому порядку відповідачем. З огляду на викладене, заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача суми пені та штрафу також задоволено частково, за розрахунком суду, з урахуванням законодавчих приписів та обставин справи.
Водночас, враховуючи встановлені обставини істотного порушення відповідачем умов Договору у розумінні ст. 651 ЦК України, наявність якого є підставою для розірвання відповідного правочину, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача про розірвання Договору та зобов`язання ФОП Старчого Р.М. повернути державне нерухоме майно - нежитлову (адміністративну) будівлю, загальною площею 262,3 м. кв., що розміщена за адресою: Київська обл., м. Васильків, вул. Грушевського, 1 на користь держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях підлягають задоволенню з огляду на її підставність та обґрунтованість.
Щодо заявлених вимог третьої особи, господарський суд враховуючи приписи ч. 1 ст. 173, ч. 1 ст. 283, ч. 1 ст. 193 ГК України ст.ст. 762, 629 ЦК України, умови Договору, дійшов висновку, що безперешкодне користування ФОП Старчим Р.М. орендованим майном без будь-яких зауважень чи заперечень, в силу законодавчих приписів і договірних положень, породжує для відповідача обов`язок по сплаті Головному управлінню статистики у Київської області, як балансоутримувачу, 50% орендної плати, з урахуванням повної суми ПДВ, у повному обсязі у передбачені Договором строки.
Судом першої інстанції встановлено, що станом на день прийняття рішення відповідач орендну плату за заявлений період користування майном балансоутримувачу не сплатив, а відтак, за арифметично правильним розрахунком суду, вимоги третьої особи про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати та пені задоволено частково.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач (скаржник) звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 21.09.2020 у справі №911/2175/19 повністю і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог позивача та третьої особи відмовити повністю, з покладенням на останніх судових витрат відповідно.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийняте при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також наявна невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи. Відтак, судове рішення у цій справі ухвалене із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях створене, як нова юридична особа та, відповідно у останнього могли виникнути права і обов`язки щодо спірних правовідносин лише після внесення відповідних змін до нотаріально засвідченого Договору оренди та підтвердження права власності на орендоване відповідачем майно. Скаржник зазначає, що правочин щодо зміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Тобто скаржник вважає, що належним по справі позивачем може бути тільки Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області, а тому суд першої інстанції неправомірного дійшов висновку про належного позивача, заміненого правонаступником.
Водночас скаржник вважає безпідставними позовні вимоги третьої особи, оскільки Головному управлінню статистики у Київській області не надано повноважень щодо пред`явлення зазначених вимог у судовому порядку, так як останнє не є стороною Договору.
Окрім того, до апеляційної скарги скаржником долучено клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, з обґрунтуванням причин такого пропуску.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.11.2020 апеляційну скаргу ФОП Старчого Р.М. передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя (суддя-доповідач) - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.
Судова колегія зазначає, що визначений за допомогою автоматизованої системи розподілу судової справи склад колегії суддів, є судом, встановленим законом, про що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, зокрема, у справі "Zand v. Austria", висловлено думку, що термін "судом, встановленим законом" у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів".
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2020 апеляційну скаргу ФОП Старчого Р.М. на рішення Господарського суду Київської області від 21.09.2020 у справі №911/2175/19 залишено без руху, надано скаржнику строк для усунення недоліків апеляційної скарги.
11.12.2020 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява на виконання вимог ухвали Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2020, до якої долучено докази сплати судового збору у розмірі 3 006, 00 грн (оригінал квитанції №0.0.1937276651.1 від 11.12.2020).
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2020 клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження задоволено, поновлено скаржнику пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження судового рішення та відкрито апеляційне провадження у справі №911/2175/19 за апеляційною скаргою ФОП Старчого Р.М. на рішення Господарського суду Київської області від 21.09.2020. Розгляд вказаної скарги призначено на 09.02.2021.
Зазначеною вище ухвалою суду, зупинено дію оскаржуваного рішення до винесення судом апеляційної інстанції судового акта за результатами розгляду цієї справи.
Також роз`яснено учасникам справи право та встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, заяв та клопотань до суду апеляційної інстанції.
Позивач, третя особа у порядку ст. 263 Господарського процесуального кодексу України скориставшись своїм правом, подали до Північного апеляційного господарського суду відзиви на апеляційну скаргу, в яких просять суд залишити скаргу відповідача без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
Зокрема, позивач у своєму відзиві зазначає про те, що судом першої інстанції досліджено всі обставини справи та, відповідно правомірно встановлено, що відповідач неналежно виконував договірні зобов`язання, у зв`язку з чим у останнього утворилась заборгованість з орендної плати.
При цьому, позивач звертає увагу суду, що у зв`язку з реорганізацією Регіональних відділень Фонду державного майна України, утворено Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях як юридичну особу публічного права, шляхом злиття Регіональних відділень Фонду, зокрема, по Київській області, по Черкаській області та Чернігівській області. Наказом Фонду державного майна України №786 від 05.08.2019 встановлено, що третя особа по справі є правонаступником майна прав та обов`язків зазначених вище Регіональних відділень.
В свою чергу, Головне управління статистики у Київській області зазначає, що його було залучено до участі у справі та в подальшому замінено статус на підставі поданої останнім позовної заяви. При цьому, третя особа з посиланням на приписи п.п. 3.6, 5.2, 5.3 Договору наголошує про те, що відповідно до умов Договору, орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувача у співвідношенні 50% до 50%, відповідно до пропорцій розподілу. Відтак, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку щодо задоволення вимог третьої особи, оскільки остання є балансоутримувачем спірного орендованого майна.
01.02.2021 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи без участі повноважного представника.
08.02.2021 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, обгрунтоване неможливістю повноважного представника взяти участь у судовому засіданні 09.02.2021 з причин перебування останнього, зазначеного дня, в судовому засіданні апеляційного суду, в якості захисника по кримінальній справі №753/21660/20. Водночас Старчий Р.М. зазначив, що у зв`язку з погіршенням здоров`я, має підозру на захворювання гострої респіраторної хвороби COVID-19, а отже з`явитись у судове засідання, призначеного на 09.02.2021 також можливості немає.
У судове засідання 09.02.2021 з`явився представник позивача. Відповідач, третя особа представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.
При цьому, положеннями вказаної статті передбачено право, а не обов`язок суду відкласти апеляційний розгляд справи. За висновками суду, неявка представників відповідача, третьої особи не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами.
Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи. 
В силу приписів статті 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Одним із основних принципів (засад) господарського судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.
Судом також враховано, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті шостої даної Конвенції (§ 66, § 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).
Колегія суддів звертає увагу на те, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й усіх осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" (Case of Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain) (заява № 11681/85) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, відповідачем не надано належних та допустимих доказів неможливості явки представника в судове засідання, наявне клопотання третьої особи про розгляд справи за відсутності повноважного представника, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників відповідача, третьої особи, а тому відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.
У судовому засіданні 09.02.2021 представник позивача підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд скаргу відповідача залишити без задоволення, оскаржуване рішення господарського суду залишити без змін.
Згідно із ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
У судовому засіданні 09.02.2021 оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзивів на неї, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.
Як встановлено місцевим господарським судом та перевірено судом апеляційної інстанції, 23.08.2016 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Старчим Романом Миколайовичем (орендар) укладено договір індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належнить до державної власності №1871 (Договір), відповідно до п. 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування держане нерухоме майно - нежитлову (адміністративну) будівлю, загальною площею 262,3 м. кв., реєстровий номер за ЄРОДВ 02360731.1.АААДЕЖ481 (далі - майно), що розміщена за адресою: Київська обл., м. Васильків, вул. Грушевського, 1 та перебуває на балансі Головного управління статистики у Київської області код ЄДРПОУ 02360731 (балансоутримувач), ринкова вартість якого визначена згідно з висновком про вартість станом на              31 березня 2016 року і становить за незалежною оцінкою 933 200, 00 грн без врахування ПДВ.
Відповідно до пп. 2.1., 3.1., 3.2., 3.3., 5.3., 10.1. та 10.3. Договору орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі майна.
Орендна плата визначена за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку березень 2016 року 29 600, 00 грн. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством.
Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місцяь на індекс інфляції за наступний місяць.
Орендар зобов`язується своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату до державного бюджету та блансоутримувачу (у плтіжаних дорученнях, які оформлює орендар, вказується "Призначення платежу" за зразком, наведеним у розділі 11 Договору).
Орендодавець зобов`язується виступати з ініціативою щодо внесення змін до цього договору або його розірвання у разі погіршення стану орендованого майна внаслідок невиконання або неналежного виконання умов цього договору.
Цей договір укладено строком на 10 (десять) років, що діє з 23.08.2016 до 22.08.2026 включно. Зміни до умов цього договору або його розірвання допускається за взаємної згоди сторін, мають бути викладені письмово у вигляді окремого договору посвідченого нотаріально.
Згідно підписаного сторонами 17.02.2015 акту приймання-передачі орендованого майна за погодження балансоутримувача орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування визначене договором оренди нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення, загальною площею 262,3 м. кв., реєстровий номер за ЄРОДВ 02360731.1.АААДЕЖ481 (майно), що розміщена за адресою: Київська обл., м. Васильків, вул. Грушевського, 1 та обліковується на балансі Головного управління статистики у Київської області код ЄДРПОУ 02360731.
Відповідно до наданих позивачем пояснень та розрахунку заборгованості відповідач порушив свій договірний обов`язок, сплативши за весь час користування майном 280 625, 05 грн, тоді як 50% орендної плати частково за вересень-грудень 2018 року, січень-липень 2019 року не перерахував, а тому у відповідача перед позивачем виникла за відповідні періоди заборгованість з орендної плати у загальному розмірі 361 533, 88 грн.
В розрізі обґрунтування обставин виникнення у відповідача заборгованості з орендної плати позивачем у доданому до позову розрахунку вказано, що загалом за весь час договірних правовідносин нараховано         642 158, 93 грн орендної плати до бюджету, з урахуванням виставленої суми завдатку у розмірі 44 400, 00 грн, тоді як відповідач за відповідний період сплатив 280 625, 05 грн, у тому числі 44 400, 00 грн завдатку, а тому у відповідача перед позивачем виникла заборгованість у загальному розмірі 361 533, 88 грн.
Водночас із розрахунку заборгованості та наданих позивачем до такого розрахунку пояснень слідує, що сплачені відповідачем у відповідному місяці кошти зараховувались позивачем за відповідно оплачений поточний місяць, у тому числі шляхом врахування сплаченої суми завдатку в рахунок зменшення нарахованої до сплати суми завдатку, як наслідок неоплаченими залишились грудень 2017 року, січень-грудень 2018 року та січень-липень 2019 року, суми орендної плати за які і складають загалом 361 533, 88 грн заборгованості.
З огляду на вказані обставини Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області зверталось неоднарозово до відповідача з вимогами погасити заборгованість, відповіді на які, за доводами позивача, відповідачем не надано, заборгованість не погашено.
Отже, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях, як правонаступник Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області посилаючись на те, що відповідач свої зобов`язання за Договором не виконав, звернулось до господарського суду з відповідними позовними вимогами.
Водночас, третя особа звертаючись з позовними вимогами у цій справі посилається на те, що згідно умов Договору станом на 01.12.2019 у відповідача перед Головним управлінням статистики у Київської області, як балансоутримувачем орендованого майна, також виникла заборгованість за Договором оренди.
Суд першої інстанції враховуючи положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, керуючись принципами розумності та справедливості, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача та третьої особи підлягають частковому задоволенню, з урахуванням перерахунку суду.
Здійснивши перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає правомірними висновки суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог по справі, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.
Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Зі змісту Договору №1871 від 23.08.2016 випливає, що даний правочин за своєю правовою природою є договором оренди, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання, в тому числі Глави 58 ЦК України та Глави 30 Господарського кодексу України (надалі - ГК України).
Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Приписами ч.ч. 1-3 ст. 283 ГК України встановлено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). Об`єктом оренди можуть бути, зокрема, державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об`єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення).
Згідно із ч. 1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
У відповідності до приписів ст. ст. 762, 629 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Договір є обов`язковим для виконання.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п. 3.6. Договору орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 50% до 50% щомісяця не пізніше         15 числа місяця наступного за звітним з урахуванням щомісячного індексу інфляції відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.
З огляду наведеного, як підписання Фізичною особою-підприємцем Старчим Романом Миколайовичем Договору оренди №1871 від 23.08.2016, так і безперешкодне користування орендованим приміщенням без будь-яких зауважень чи заперечень свідчить про погодження орендаря з умовами укладеного правочину та, відповідно, в силу законодавчих приписів і договірних положень породжує для ФОП Старчого Р.М. обов`язок по сплаті, зокрема, до державного бюджету 50% орендної плати у повному обсязі у передбачені Договором строки.
Згідно з ч. 7 ст. 193 ГК України, що кореспондує з приписами статей 525, 526 ЦК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що належних та допустимих доказів сплати відповідачем орендної плати до державного бюджету за заявлений позивачем період матеріали справи не містять.
Водночас, судом встановлено, що відповідачем сплачено до державного бюджету у передбаченому Договором розмірі - 44 400,00 грн завдатку, про що суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.
Відповідно до пп. 3.10., 5.2. Договору зобов`язання орендаря щодо сплати орендної плати забезпечується у вигляді завдатку у розмірі, не меншому, ніж потрійна орендна плата за базовий місяць, який вноситься в рахунок орендної плати за останні місяці. Протягом місяця після підписання договору внести завдаток, передбачений цим договором. Завдаток стягується до державного бюджету і балансоутримувачу і співвідношенні, визначеному у пункті 3.6. цього договору. Після закінчення основного строку договору оренди здійснюється перерахування орендної плати за останній місяць (останні місяці) з урахуванням внесеного орендарем завдатку.
Як зазначалось вище, відповідачем виконано вказаний вище договірний обов`язок та перераховано, зокрема, до державного бюджету у передбаченому договором розмірі - 44 400, 00 грн завдатку.
Дослідивши розрахунок заборгованості, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що вказана сума завдатку позивачем в останні місяці оренди не зарахована, тоді як врахування сплаченої суми завдатку в рахунок зменшення нарахованої до сплати суми завдатку не відповідає умовам укладеного між сторонами договору оренди, відповідно до якого завдаток вноситься в рахунок орендної плати за останній місяць (останні місяці) оренди, а тому сплачені відповідачем 44 400, 00 грн завдатку підлягають зарахуванню в рахунок останніх місяців оренди, суми боргу за які заявлено позивачем до стягнення:
- повного погашення сум боргу з оренди за червень, липень 2019 року у відповідних сумах 19 026, 28 грн та 19 141, 12 грн;
- часткового погашення суми боргу за травень 2019 року у сумі             6 232, 60 грн.
З огляду на викладене вище, арифметично правильний розмір заборгованості відповідача по сплаті орендної плати до державного бюджету складає 317 133, 89 грн, як сума орендних платежів з грудня 2017 року по квітень 2019 року у повному обсязі та за травень 2019 року - частково у розмірі 13 004, 71 грн.
Поряд з тим, під час перевірки обрахунку суми боргу відповідача за договором оренди та здійснення відповідно правильного зарахування, як наслідок, визначення частково-повністю неоплачених місяців оренди, судом першої інстанції правильно враховано, що вказані позивачем у розрахунку заборгованості суми орендної плати за вересень 2016 року та, надалі, за усі наступні чергові місяці заявленого періоду, є відповідно сумами орендних платежів за серпень 2016 року та, надалі, за усі наступні чергові місяці заявленого періоду з урахуванням такого зміщення.
Підсумовуючи наведене вище, оскільки відповідач орендну плату за заявлений період користування майном до державного бюджету не сплатив, суд апеляційної інстанції вважає обгрунтованим висновок господарського суду першої інстанції, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати доведена належними доказами та не спростована у встановленому порядку, а тому підлягає частковому задоволенню, за правильним перерахунком суду першої інстанції, а саме у розмірі 317 133, 89 грн
Окрім того, у зв`язку з неналежним виконанням орендарем своїх грошових зобов`язань за Договором оренди із внесення орендної плати до бюджету та порушенням строків внесення орендної плати, позивач просить суд стягнути з відповідача:
- 20 544, 44 грн 10% штрафу, нарахованого на 110 021, 71 грн сукупної заборгованості за період з вересня 2018 року по лютий 2019 року та на         95 422, 73 грн сукупної заборгованості за період з березня 2019 року по липень 2019 року;
- 14 634, 92 грн пені, нарахованої на заборгованість по орендній платі наростаючим підсумком:
- з 16.10.2018 по 15.11.2018 на 17 766, 24 грн заборгованості за вересень 2018 року;
- з 16.11.2018 по 15.12.2018 на 35 834, 50 грн заборгованості за вересень-жовтень 2018 року;
- з 16.12.2018 по 15.01.2019 на 54 155, 72 грн заборгованості за вересень-листопад 2018 року;
- з 16.01.2019 по 15.02.2019 на 72 623, 51 грн заборгованості за вересень-грудень 2018 року;
- з 16.02.2019 по 15.03.2019 на 91 275, 98 грн заборгованості за вересень-грудень 2018 року, січень 2019 року;
- з 16.03.2019 по 21.03.2019 на 110 021, 71 грн заборгованості за вересень-грудень 2018 року, січень-лютий 2019 року;
- з 16.04.2019 по 15.05.2019 на 18 914, 44 грн заборгованості за березень 2019 року;
- з 16.05.2019 по 15.06.2019 на 38 018, 02 грн заборгованості за березень-квітень 2019 року;
- з 16.06.2019 по 15.07.2019 на 57 255, 33 грн заборгованості за березень-травень 2019 року;
- з 16.07.2019 по 15.08.2019 на 76 396, 45 грн заборгованості за березень-червень 2019 року;
- з 16.08.1019 по 20.08.2019 на 95 422, 73 грн заборгованості за березень-липень 2019 року.
Приписами статей 230, 232 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Пунктами 3.7. та 3.8. Договору сторони передбачили, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6 співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати. У разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 10% від суми заборгованості.
Приписами ст. ст. 598, 599, 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
З огляду наведенного вище, враховуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини щодо сплати відповідачем суми завдатку та необхідності його зарахування в рахунок повного/часткового погашення боргу за останні місяці оренди, як наслідок відсутності у відповідача боргу: за травень         2019 року частково у сумі 6 232, 60 грн та червень, липень 2019 року повністю відповідно у сумах 19 026 ,28 грн та 19 141, 12 грн, здійснений обрахунок заявленої до стягнення пені в межах вказаних позивачем періодів, з урахуванням відповідно встановлених обставин справи становить: з 16.10.2018 по 15.11.2018 на 17 766, 24 грн заборгованості за вересень 2018 року; з 16.11.2018 по 15.12.2018 на 35 834, 50 грн заборгованості за вересень-жовтень 2018 року; з 16.12.2018 по 15.01.2019 на 54 155, 72 грн заборгованості за вересень-листопад 2018 року; з 16.01.2019 по 15.02.2019 на 72 623, 51 грн заборгованості за вересень-грудень 2018 року; з 16.02.2019 по 15.03.2019 на 91 275, 98 грн заборгованості за вересень-грудень 2018 року, січень 2019 року; з 16.03.2019 по 21.03.2019 на 110 021, 71 грн заборгованості за вересень-грудень 2018 року, січень-лютий 2019 року; з 16.04.2019 по 15.05.2019 на 18 914, 44 грн заборгованості за березень 2019 року; з 16.05.2019 по 15.06.2019 на 38 018, 02 грн заборгованості за березень-квітень 2019 року; з 16.06.2019 по 15.07.2019 на 51 022, 73 грн заборгованості за березень-травень 2019 року.
За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що арифметично правильний розмір заявленої до стягнення суми пені, за вказані позивачем періоди з урахуванням законодавчих приписів та обставин справи, складає                         13 514, 05 грн, а відтак в цій частині судом обгрунтовано частково задоволено вимоги позивача.
Водночас, судом апеляційної інстанції встановлено, що зобов`язання по сплаті орендної плати за період з вересня 2018 року по лютий 2019 року та за період з березня 2019 року по травень 2019 року відповідачем не виконано у строк більше трьох місяців, що є підставою для нарахування 10% штрафу в порядку п. 3.8. Договору оренди. 
Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про необхідність задоволення вимоги позивача в цій частині, однак частково, оскільки у арифметично вірному розмірі 10% штрафу складає 16 104, 44 грн.
Щодо вимоги позивача про розрівання Договору оренди від 23.08.2016 №1871, слід зазначити наступне.
В обґрунтування наявності підстав для розірвання Договору позивач, посилаючись на ст. 651 ЦК України, зазначив про невиконання відповідачем договірного обов`язку зі страхування орендованого майна. Так в розрізі вказаних обставин, відповідно до вказаних у розрахунку даних та наданих пояснень, строк дії попередньо укладених відповідачем договорів страхування закінчився у 2018 році, тоді як нового договору страхування орендованого майна відповідач не уклав, що свідчить про істотне порушення умов Договору оренди та, відповідно, наявність підстав для розірвання такого правочину.
Приписами ст. 651 ЦК України унормовано, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
За загальним правилом, викладеним в частині першій статті 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Про зміну або розірвання договору в порядку частини першої статті 651 ЦК України сторони вправі домовитися в будь-який час на свій розсуд (крім випадків, обумовлених законодавчо).
Поряд з тим законодавець передбачає випадки, коли розгляд питання про внесення змін до договору чи про його розірвання передається на вирішення суду за ініціативою однієї із сторін, що передбачено частиною другою статті 651 ЦК України, згідно якої договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Зміна умов договору (чи його розірвання) в судовому порядку з причин істотного порушення договору є правовим наслідком порушення зобов`язання іншою стороною договору у відповідності до пункту 2 частини першої статті 611 ЦК України, тобто, способом реагування та захисту права від порушення договору, яке вже відбулося.
Підставами для виникнення юридичного спору про внесення змін у договір чи про його розірвання, який підлягає вирішенню судом є обставини, наведені у частині другій статті 651 ЦК України, і ці обставини виникають в силу прямо наведених у цій нормі фактів та подій, що зумовлюють правову невизначеність у суб`єктивних правах чи інтересах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2019 у справі №914/2649/17.
Згідно ч. 3 ст. 26, ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", чинного на момент виникнення спірних правовідносин, договір оренди може бути розірвано за погодженням сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов`язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.
У разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.
Пунктом 5.8. Договору передбачено, що орендар зобов`язується: протягом місяця після укладення цього договору застрахувати орендоване майно не менше, ніж на його вартість згідно висновку про вартість майна на користь баланстоутримувача, який несе ризик випадкової загибелі чи пошкодження об`єкта оренда, у порядку, визначеному законодавством, і надати орендодавцю копії страхового полісу і платіжного доручення; постійно поновлювати договір страхування таким чином, щоб увесь строк оренди майно було застрахованим.
Однак доказів виконання відповідачем вказаного вище договірного обов`язку, зокрема наявності діючого договору страхування переданого відповідачу майна, суду не надано, що свідчить про істотне порушення ФОП Старчим Р.М. своїх зобов`язань за Договором у розумінні ст. 651 ЦК України, як наслідок - про наявність підстав для розірвання такого договору та повернення відповідачем орендованого майна.
Враховуючи встановлені обставини істотного порушення відповідачем умов Договору оренди у розумінні ст. 651 ЦК України, наявність якого є підставою для розірвання відповідного правочину, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що вимога позивача про розірвання Договору оренди від 23.08.2016 №1871 підлягає задоволенню як така, що доведена належними та допустимими доказами та не спростована у встановленому порядку відповідачем.
Відповідно, враховуючи задоволення вимоги позивача про розірвання Договору, апеляційний господарський суд погоджується, що позовна вимога про зобов`язання ФОП Старчого Р.М. повернути державне нерухоме майно - нежитлову (адміністративну) будівлю, загальною площею 262,3 м. кв., що розміщена за адресою: Київська обл., м. Васильків, вул. Грушевського, 1 на користь держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях підлягає задоволенню з огляду на її підставність та обґрунтованість.
Щодо позовних вимог третьої особи (Головного управління статистики у Київської області) до Фізичної особи-підприємця Старчого Романа Миколайовича про стягнення 575 865, 41 грн.
Як зазначалось вище, позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно умов Договору станом на 01.12.2019 у відповідача перед Головним управлінням статистики у Київській області, як балансоутримувачем орендованого майна, виникло 524 217, 00 грн заборгованості з орендної плати, оскільки з січня 2018 року ФОП Старчий Р.М. не сплачує балансоутримувачу оренду плату за Договором оренди.
В розрізі обґрунтування обставин виникнення у відповідача заборгованості з орендної плати Головним управлінням статистики у Київській області до позову надано розрахунок боргу, в якому вказано, що за період користування відповідачем орендованим майном з серпня 2016 року по жовтень 2019 року балансоутримувачем нараховано до сплати загалом   917 092, 02 грн орендної плати, тоді як відповідач за відповідний період сплатив 392 875, 02 грн, у тому числі 62 160, 00 грн завдатку, а тому у відповідача перед Головним управлінням статистики у Київській області, як балансоутримувачем, виникла заборгованість у загальному розмірі              524 217, 00 грн.
Водночас, згідно розрахунку боргу та наданих до нього пояснень, сплачені відповідачем у відповідному місяці кошти зараховано в порядку черговості та відповідно оплачені поточні місяці, як наслідок повністю оплачено місяці оренди за період з серпня 2016 року по листопад 2017 року, відтак балансоутримувачем 62 160, 00 грн завдатку зараховано в рахунок повного погашення орендної плати за наступні місяці - грудень 2017 року, січень 2018 року та в рахунок часткового погашення орендної плати за лютий 2018 року, як наслідок неоплаченими залишились: частково лютий 2018 року та повністю березень-грудень 2018 року, січень-жовтень 2019 року, суми орендної плати за які і складають загалом 524 217, 00 грн основного боргу.
До того ж, як слідує з розрахунку боргу та наданих Головним управлінням статистики у Київській області до такого розрахунку пояснень, виставлений до сплати у кожному місяці орендний платіж складається з суми 50% відповідного орендного платежу, визначеного у розмірі 100% згідно умов Договору та відкорегованого на індекс інфляції, та суми податку на додану вартість, нарахованого на повну суму (100%) орендного платежу. 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що Головне управління статистики у Київській області є платником податку на додану вартість у спірних орендних правовідносинах.
В підтвердження вказаних вище обставин, нарахування орендної плати та здійснення відповідачем її часткової оплати, матеріали справи містять копії актів прийому-пердачі послуг та виписок по банківському рахунку.
Отже, посилаючись на те, що відповідач свої грошові зобов`язання за договором оренди не виконав, Головне управління статистики у Київській області, як балансоутримувач, просить суд стягнути з відповідача, зокрема, 524 217, 00 грн основного боргу з орендної плати.
З огляду на вказане вище, враховуючи приписи ч. 1 ст. 173, ч. 1 ст. 283, ч. 1 ст. 193 ГК України ст. ст. 762, 629 ЦК України, умови Договору, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що безперешкодне користування відповідачем орендованим майном без будь-яких зауважень чи заперечень, в силу законодавчих приписів і договірних положень, породжує для останнього обов`язок по сплаті Головному управлінню статистики у Київській області, як балансоутримувачу, 50% орендної плати, з урахуванням повної суми ПДВ, у повному обсязі у передбачені договором строки.
Так, в порушення приписів ч. 7 ст. 193 ГК України, що кореспондує з приписами статей 525, 526 ЦК України, належних та допустимих доказів сплати відповідачем на рахунок баланстоуримувача 50% орендної плати, з урахуванням з ПДВ, за відповідно заявлений період матеріали справи не містять.
При цьому, під час перевірки обрахунку суми боргу відповідача за Договором оренди перед балансоутримувачем та визначення її арифметично правильного розміру, місцевим господарським судом обгрунтовано враховано закриття провадження у вказаній справі за позовом Головного управління статистики у Київській області в частині стягнення 49 162, 06 грн основного боргу за квітень, травень 2018 року, та як наслідок правомірно перевірено заявлену до стягнення суму боргу за серпень 2016 року-березень 2018 року, червень-грудень 2018 року, січень-жовтень 2019 року, у загальному розмірі 475 054, 94 грн.
Так, здійснюючи перевірку обрахунку суми боргу, судом першої інстанції встановлено арифметичну неправильність обрахованої суми орендної плати за такі місяці: за лютий 2017 року балансоутримувачем виставлено до оплати 21 385, 32 грн, замість правильної суми -                        21 157, 40 грн; за травень 2017 року балансоутримувачем виставлено до оплати 22 014, 61 грн, замість правильної суми - 22 014, 60 грн; за грудень 2017 року балансоутримувачем виставлено до оплати 23 552, 18 грн, замість правильної суми - 23 552, 17 грн; за серпень 2018 року балансоутримувачем виставлено до оплати 24 433, 37 грн, замість правильної суми -                       24 408, 95 грн; за грудень 2018 року балансоутримувачем виставлено до оплати 25 854, 91 грн, замість правильної суми - 25 854, 90 грн; за березень 2019 року балансоутримувачем виставлено до оплати 26 480, 22 грн, замість правильної суми - 26 480, 21 грн; за квітень 2019 року балансоутримувачем виставлено до оплати 26 745, 02 грн, замість правильної суми -                       26 745, 01 грн; за вересень 2019 року балансоутримувачем виставлено до оплати 26 742, 78 грн, замість правильної суми - 26 742, 77 грн; за жовтень 2019 року балансоутримувачем виставлено до оплати 26 929, 98 грн, замість правильної суми - 26 929, 97 грн.
Отже, з урахуванням вказаного вище, арифметично правильна сума орендної плати за період користування відповідачем орендним майном, за виключенням квітня, травня 2018 року, загалом складає 867 677, 55 грн, а тому, враховуючи сплату відповідачем загалом разом із завдатком                 392 875, 02 грн, арифметично правильна сума боргу складає 474 802, 53 грн.
Поряд з тим, суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що зарахування балансоутримувачем 62 160, 00 грн завдатку в рахунок часткового погашення боргу за грудень 2017 року, січень 2018 року та частково за лютий 2018 року не відповідає умовам Договору, відповідно до якого завдаток вноситься в рахунок орендної плати за останній місяць оренди, тоді як останнім місяцем (останніми місяцями) оренди згідно встановлених обставин справи є серпень-жовтень 2019 року, а тому правильним є зарахування суми завдатку в рахунок повного погашення сум боргу з оренди за жовтень, вересень 2019 року у відповідних сумах                 26 929, 97 грн та 26 742, 77 грн; часткового погашення суми боргу за серпень 2019 року у сумі 8 487, 26 грн, що не впливає на загальний розмір належної до сплати відповідачем суми основного боргу, яка складається з сум орендних платежів: за грудень 2017 року частково у сумі 23 324, 24 грн та повністю з січня 2018 року по березень 2018 року, червень-грудень          2018 року, січень-липень 2019 року, та за серпень 2019 року частково у сумі 18 069, 62 грн.
Отже, під час перевірки обрахунку суми боргу відповідача за Договором та здійснення відповідно правильного зарахування, як наслідок, визначення частково-повністю неоплачених місяців оренди, місцевим господарським судом правильно враховано, що вказані позивачем у розрахунку заборгованості суми орендної плати за вересеня 2016 року та, надалі, за усі наступні чергові місяці заявленого періоду, є відповідно сумами орендних платежів за серпень 2016 року та, надалі, за усі наступні чергові місяці заявленого періоду з урахуванням такого зміщення.
Враховуючи, що матеріали справи містять належні та допустимі докази того, що станом на день прийняття судового рішення відповідач орендну плату за заявлений період користування майном балансоутримувачу не сплатив, а також враховуючи встановлений місцевим господарським судом арифметично привальний розмір боргу, апеляційний господарський суд вважає, що вимога Головного управління статистики у Київської області про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати підлягає частковому задоволенню, у розмірі 474 802, 53 грн.
Окрім того, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань за Договором та порушенням строків внесення орендної плати Головне управління статистики у Київській області просить стягнути з відповідача 51 648, 41 грн пені, нарахованої на заборгованість по орендній платі наростаючим та спадаючим підсумком:
з 01.06.2019 по 30.06.2019 на 262 420, 07 грн заборгованості;
з 01.07.2019 по 31.07.2019 на 281 657, 38 грн заборгованості;
з 01.08.2019 по 31.08.2019 на 300 798, 50 грн заборгованості;
з 01.09.2019 по 30.09.2019 на 319 824, 78 грн заборгованості;
з 01.10.2019 по 31.10.2019 на 338 793, 98 грн заборгованості;
з 01.11.2019 по 30.11.2019 на 358 029, 68 грн заборгованості.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що початкова сума боргу, на яку відповідно здійснювалось нарахування пені за перший період -              262 420, 07 грн складається із заборгованості з орендної плати за період 01.04.2018 по 01.06.2019.
Приписами статей 230, 232 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Поряд з тим ст. 612 ЦК України унормовано, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Пунктом 3.7. Договору сторони передбачили, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6 співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.
З огляду наведеного, враховуючи передбачені Договором строки розрахунків, а також те, що більш тривалого строку нарахування пені, ніж це встановлено ч. 6 ст. 232 ГК України, умовами Договору не передбачено, колегія суддів дійшла висновку, що право на нарахування пені за порушення строків внесення орендної плати, зокрема, за квітень-листопад 2018 року, у балансоутримувача виникло, відповідно, з 16.05.2018, 16.06.2018, 16.07.2018, 16.08.2018, 16.09.2018, 16.10.2018, 16.11.2018, 16.12.2018 та припинилось 16.11.2018, 16.12.2018, 16.01.2019, 16.02.2018, 16.03.2019, 16.04.2019, 16.05.2019, 16.06.2019 відповідно, тоді як позивач з 01.06.2019 та, надалі, здійснює нарахування пені на суми боргу, до яких включено заборгованість за квітень-листопад 2018 року, тобто нарахування пені на заборгованість за квітень-жовтень 2018 року здійснено поза межами шестимісячного строку, а на заборгованість за листопад 2018 року здійснено частково поза межами шестимісячного строку, що не відповідає законодавчим приписам.
Досліджуючи у даній справі питання встановлення сторонами спірних правовідносин у Договорі іншого строку нарахування штрафних санкцій, ніж передбачений частиною 6 статті 232 ГК України, місцевим господарським судом правомірно враховано, що припис Договору щодо нарахування штрафних санкцій за кожен день прострочення, включаючи день оплати, не можливо визнати таким, що встановлює інший строк нарахування штрафних санкцій, ніж передбачений частиною 6 статті 232 ГК України.
Поряд з тим з матеріалів поданої Головним управлінням статистики у Київській області позовної заяви не вбачається наявності у відповідача за період 01.04.2018 по 01.06.2019 заборгованості у розмірі 262 420, 07 грн, тоді як арифметично правильним розміром боргу за вказаний період є                  235 583, 31 грн.
Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що Головне управління статистики у Київській області здійснило нарахування пені як на суми, по сплаті яких відповідач не вважався таким, що прострочив грошове зобов`язання, а також поза межами шестимісячного строку від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, що не відповідає законодавчим приписам та встановленим обставинам справи, а тому судом правомірно здійснено обрахунок заявленої до стягнення пені в межах вказаних позивачем періодів, наростаючим та спадаючим підсумками: з 01.06.2019 по 16.06.2019 на        112 205, 23 грн заборгованості по сплаті оренди за листопад 2018 року - квітень 2019 року; з 17.06.2019 по 30.06.2019 на 93 884, 01 грн заборгованості по сплаті оренди за грудень 2018 року - квітень 2019 року; з 01.07.2019 по 16.07.2019 на 113 121, 32 грн заборгованості по сплаті оренди за грудень 2018 року - травень 2019 року; з 17.07.2019 по 31.07.2019 на 94 653, 53 грн заборгованості по сплаті оренди за січень 2019 року - травень 2019 року;
з 01.08.2019 по 16.08.2019 на 113 794, 65 грн заборгованості по сплаті оренди за січень 2019 року - червень 2019 року; з 17.08.2019 по 31.08.2019 на 95 142, 18 грн заборгованості по сплаті оренди за лютий 2019 року - червень 2019 року; з 01.09.2019 по 16.09.2019 на 114 168, 46 грн заборгованості по сплаті оренди за лютий 2019 року - липень 2019 року; з 17.09.2019 по 30.09.2019 на 95 422, 73 грн заборгованості по сплаті оренди за березень  2019 року - липень 2019 року; з 01.10.2019 по 16.10.2019 на 114 391, 93 грн заборгованості по сплаті оренди за березень 2019 року - серпень 2019 року; з 17.10.2019 по 31.10.2019 на 95 477, 49 грн заборгованості по сплаті оренди за квітень 2019 року - серпень 2019 року; з 01.11.2019 по 16.11.2019 на            114 713, 18 грн заборгованості по сплаті оренди за квітень 2019 року - жовтень 2019 року; з 17.11.2019 по 30.11.2019 на 95 609, 60 грн заборгованості по сплаті оренди за травень 2019 року - жовтень 2019 року.
Враховуючи наведене, оскільки арифметично правильний розмір пені, обрахований судом в межах заявлених Головним управлінням статистики у Київській області періодів з урахуванням умов договору, законодавчих приписів та обставин справи, складає 17 554,20 грн, вимога в цій частині підлягає частковому задоволенню, а саме у названому розмірі.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Відповідно до ст.ст. 76-77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що позивачем та третьою особою доведено належними та допустимими доказами порушення відповідачем умов Договору оренди, а відтак судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги, що відповідно відображено у резолютивній частині оскаржуваного рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути  належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати  обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Зазначена правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.02.2018 у справі №910/947/17.
Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 21.09.2020 у справі №911/2175/19 прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Старчого Романа Миколайовича - без задоволення.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, з огляду на відмову в задоволенні апеляційної скарги, на підставі статті 129 ГПК України, покладаються на скаржника (ФОП Старчого Р.М.).
Керуючись ст.ст. 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Старчого Романа Миколайовича на рішення Господарського суду Київської області від 21.09.2020 у справі №911/2175/19 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 21.09.2020 у справі №911/2175/19 залишити без змін.
3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Фізичною особою-підприємцем Старчим Романом Миколайовичем.
4. Поновити дію рішення Господарського суду Київської області від 21.09.2020 у справі №911/2175/19, зупинену ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2020
5. Матеріали справи №911/2175/19 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення, відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 01.03.2021. 

Головуючий суддя                                                            Л.П. Зубець 

Судді                                                                                С.О. Алданова

                                                                                А.І. Мартюк