Постанова 
Іменем України                                   
 
20 січня 2021 року                                    
м. Київ                                                          
                                                                        
справа № 585/1565/19
 
провадження № 61-15778св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),    Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_2 ,
третя особа - Виконавчий комітет Роменської міської ради Сумської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 29 травня 2020 року у складі судді Шульги В. О. та постанову Сумського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Левченко Т. А., Криворотенка В. І., Хвостика С. Г.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до                       ОСОБА_2 , третя особа - Виконавчий комітет Роменської міської ради Сумської області, про визначення місця проживання дитини.
 
Позовна заява мотивована тим, що  ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У шлюбі з відповідачем вона не перебувала, проживають окремо. Разом з нею проживають дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син - ОСОБА_4 ,                    ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зазначала, що з моменту звернення до суду з позовами про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини та на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку, ОСОБА_2 почав їй погрожувати, що забере дитину, щоб не платити аліменти.
14 січня 2019 року, у її відсутність, відповідач проник до будинку та забрав дитину, за фактом чого вона зверталася до поліції.
Скориставшись тим, що дитина знаходиться у нього, ОСОБА_2 , без її дозволу перевів дитину в інший садочок та звернувся до комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області про визначення місця проживання дочки.
Рішенням виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області від 20 березня 2019 року встановлено місце проживання дитини з батьком - ОСОБА_2 .
Вважала дії комісії з питань захисту прав дитини протиправними та такими, що не відповідають вимогам законодавства.
Зазначала, що вона є відповідальною матір`ю відносно своєї дочки, дбає про її розвиток, створила умови для її проживання, веде домашнє господарство, офіційно працевлаштована, у лікаря-нарколога на обліку не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягувалася. Невизначеність питання щодо місця проживання дитини та відсутність спільного рішення щодо його врегулювання негативно впливає на психологічний стан дитини. Вважає, що проживання дитини з нею відповідає інтересам дитини. 
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд визначити місце проживання її малолітньої дочки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею - матір`ю дитини, яка зареєстрована та проживає за адресою:                         АДРЕСА_1 .
 
У червні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Виконавчий комітет Роменської міської ради Сумської області, про визначеннямісця проживання дитини.
 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що він не заперечує ту обставину, що він є батьком малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Матір`ю дитини є ОСОБА_1 .
Зазначав, що 15 січня 2019 року він звернувся до поліції із заявою про відібрання дитини у матері через ухилення нею від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, оскільки вона залишила дитину у будинку за місцем своєї реєстрації одну, без нагляду дорослих на одну добу. 
17 січня 2019 року ОСОБА_1 написала заяву директору Роменського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді про те, що не заперечує проти того, щоб дочка проживала з батьком. 
Рішенням виконавчого комітету Роменської міської ради від 20 березня 2019 року встановлено місце проживання дитини з ним, а рішенням               від 17 квітня 2019 року йому надано дозвіл зареєструвати дочку за місцем його реєстрації без дозволу матері.  У квітні 2019 року мати забрала дитину і до цього часу добровільно не повертає.
Вважає, що проживання дитини з матір`ю може зашкодити розвитку дитини. Водночас, на його думку, проживання дочки з ним відповідає її інтересам. Вказує, що має можливість забезпечити їй належні умови проживання, повною мірою займається її вихованням, чого ОСОБА_1 забезпечити не в змозі. Крім того, саме до нього дочка виявляє прихильність та бажає з ним проживати.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_2 просив суд визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 24 червня 2019 рокупозов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження для спільного розгляду.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 29 травня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю. 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження неправомірної поведінки матері, яка б перешкоджала проживанню разом з нею дитини, чи доказів щодо наявності виняткових обставин, за яких малолітню дитину слід розлучити з матір`ю, не здобуто. Як і не надано ОСОБА_2 належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження існування будь-яких інших обставин, що мають істотне значення для задоволення його позову і визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком.
При цьому, суд першої інстанції послався на частину першу статті 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) ГенеральноїАсамблеї ООН від 20 листопада 1959 року (далі -- Декларація прав дитини).
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Сумського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року              апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 29 травня              2020 року - без змін.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції по суті спору є правильним, місцевий суд обґрунтовано не погодився з рішенням органу опіки і піклування про необхідність визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком.
Апеляційний суд врахував, що дитина сторін є дівчинкою та її вік складає всього чотири роки, у такому віці, на думку апеляційного суду, вона потребує більшої уваги та спілкування саме з матір`ю.
Посилання суду першої інстанції на положення статті 6 Декларації прав дитини апеляційний суд вважав помилковим, проте це не є підставою для скасування судового рішення, оскільки справа по суті місцевим судом вирішена правильно.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2020 року до Верховного Суду,                            ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити та задовольнити його зустрічний позов.
 
Аргументи учасників справи 
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що справа судами розглянута однобоко на користь матері дитини, судами належно не з`ясовано найкращих інтересів дитини, не взято до уваги доказів, які були надані ним в обґрунтування його зустрічного позову.
Вказує, що судові рішення суперечать висновку органу опіки і піклування про доцільність проживання дитини з батьком. При цьому, вказаний висновок не був належно спростований судами.
Зазначає, що апеляційний суд взагалі не надав оцінки ряду доказів, які були надані ним в обґрунтування зустрічного позову, зокрема, протоколу індивідуальної психологічної діагностики дитини від 17 вересня 2020 року, відповідно до якої дочка більш прихильна до батька, ніж до матері, а також тому, що ОСОБА_1 не працює та не має жодного доходу для утримання дитини.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У грудні 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що її доводи є безпідставними та не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, тому просила залишити скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 січня 2021 року справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_3 ,                   ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 13).
 
Крім того, ОСОБА_1 є матір`ю повнолітнього ОСОБА_4 (а. с. 14).
 
ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності не притягувалася, не знятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває; під наглядом у лікаря-нарколога не перебуває, за медичною допомогою не зверталась                (а. с. 19, 20).
 
З огляду на характеристики, видані 24 січня 2019 року вихователем дитячого садка, а 28 січня 2019 року - завідувачем Роменського ДНЗ № 4 «Малятко», ОСОБА_1 привела дитину до дошкільного навчального закладу у серпні 2018 року. За період відвідування дитсадка дитина була охайно вдягнена та доглянута, на тілі дитини жодного разу не було виявлено ознак насилля, тобто синців або подряпин. Плату за харчування у дошкільному закладі вносила регулярно у повному обсязі (а. с. 25, 28).
 
Відповідно до характеристики, виданої ПП «Спецкомплект» 22 січня               2019 року ОСОБА_1 працює прибиральницею з 14 жовтня 2004 року. Зі своєю роботою справляється сумлінно, нарікань з боку керівництва не має. У спілкуванні з колегами неконфліктна, підтримує добрі відносини, порушень трудової дисципліни не було (а. с. 27). Відповідно до наказу цього ж підприємства від 20 серпня 2018 року ОСОБА_1 приступила до роботи           з 21 серпня 2018 року, перервавши відпустку по догляду за дитиною до виповнення їй 3-х років; їй встановлено графік роботи з 13-00 до 17-00 год.
 
З огляду на характеристику, видану 18 січня 2019 року головою квартального комітету № 22, ОСОБА_1 зарекомендувала себе з негативної сторони. Веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, часто покидає свою доньку ОСОБА_3 напризволяще. Не приділяє належного виховання своєї дочки. На зауваження свого чоловіка відповідає грубістю. Були непоодинокі випадки, коли вона залишала свою доньку саму вдома, а сама ввечері від`їжджала до ранку. Вранці поверталася у нетверезому стані. Сусіди незадоволені поведінкою своєї сусідки, висловлюючи свою думку робили наголос, щоб краще дитина жила з батьком (а. с. 117). При цьому, згідно довідки-характеристики, виданої цим же головою квартального комітету 23 січня 2019 року ОСОБА_1 на даний час веде нормальний спосіб життя. Всі негативні звички позаду. З сусідами в дружніх відносинах (а. с. 29).
 
Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов сім`ї ОСОБА_1                 від 21 лютого 2019 року на АДРЕСА_1 , умови проживання добрі. Будинок з частковими зручностями. У будинку проводиться ремонт, але одна частина будинку відремонтована. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: у дівчинки є окрема кімната, де обладнане спеціальне місце відпочинку. У наявності дитячі речі та іграшки. За цією адресою проживають і мають постійне місце реєстрації: мама - ОСОБА_1 , донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .                ОСОБА_1 створила належні умови для всебічного та гармонійного розвитку дитини, забезпечивши усім необхідним відповідну до віку та потреб дитини (а. с. 31).
 
17 січня 2019 року ОСОБА_1 надала письмові пояснення директору Роменського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, в яких зазначила, що не заперечує, щоб дочка проживала з батьком (а. с. 64).
 
Рішенням від 20 березня 2019 року № 33 виконавчий комітет Роменської міської ради вирішив установити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2                (а. с. 37).
 
Виконавчий комітет Роменської міської ради рішенням від 17 квітня               2019 року № 54 надав дозвіл ОСОБА_2 зареєструвати малолітню доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без дозволу її матері - ОСОБА_1 , за місцем реєстрації батька. (а. с. 66).
 
Згідно з характеристикою, виданою квартальним комітетом 20 січня             2019 року ОСОБА_2 з боку сусідів характеризується позитивно, скарг на нього в квартальний комітет не надходило (а. с. 116).
 
Відповідно до акту оцінки потреб сім`ї від 02 квітня 2019 року за адресою: АДРЕСА_2 , проживають ОСОБА_2 , дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та бабуся - ОСОБА_6 , 1948 року народження. Зі слів батька дитина почувається добре, отримує повноцінне харчування вдома і в дитячому садку, розвивається відповідно віку, активна, рухлива, самообслуговування відповідно до віку. Батько на здоров`я не скаржиться. Під час обстеження стан батька урівноважений, спокійний, з його слів, шкідливі звички відсутні (а. с. 67-68).
 
Згідно з актом обстеження умов проживання ОСОБА_2 , 05 березня 2019 року проведено обстеження умов проживання                                                    на АДРЕСА_2 : будинок зі зручностями; умови проживання добрі, у будинку чисто, прибрано, речі знаходяться на своїх місцях. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: обладнано ліжечко для відпочинку, в наявності дитячі речі та іграшки, дитина забезпечена усім необхідним відповідно до віку та потреб. За цією адресою проживають донька ОСОБА_3 та ОСОБА_6 . У висновку вказано: батько ОСОБА_2 створив належні умови для всебічного та гармонійного розвитку доньки (а. с. 74).
 
Відповідно до довідок, виданих Роменським закладом дошкільної освіти від 02 квітня 2019 року та від 02 травня 2016 року ОСОБА_3 відвідує даний навчальний заклад з 22 січня 2019 року, мама - ОСОБА_1 , у вихованні дитини участі не приймала (а. с. 69, 70).
 
Відповідно до характеристики, виданої ВП «Кременчуцьке територіальне управління» філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_2 працює на підприємстві з 14 грудня 2010 року на посаді тесляра. Зарекомендував себе як сумлінний, працьовитий спеціаліст, добросовісно ставиться до своїх трудових обов`язків. Працьовитий, ініціативний, організований, оперативно виконує поставлені завдання, ефективно організовує працю на робочому місці, дотримується вимог з охорони праці, порушень трудової дисципліни не має, за характером доброзичливий, товариський, користується заслуженим авторитетом у співробітників та керівництва (а. с. 72).
 
З огляду на довідку про доходи ОСОБА_2 від 02 травня 2019 року, за період з листопада 2018 року по квітень 2019 року його заробіток складав від 13 407,47 грн (у листопаді 2018 року) до 16 397,93 грн (у січні 2019 року), та з нього вираховувались аліменти (а. с. 73).
 
Відповідно до довідок КЗ СОР «Перша ОСЛ» ОСОБА_1 знаходилась на стаціонарному лікуванні з 27 березня 2012 року до 18 квітня 2012 року та з 02 квітня 2014 року до 06 травня 2014 року з діагнозом «розлади особистості органічного ґенезу з вираженим астено-депресивним синдромом», дані психічні розлади не відносяться до тяжких психічних розладів, які позбавляють особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку (а. с. 136, 141). 
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судового рішення визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник вказує неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження                               № 14-327цс18), постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 754/5128/16-ц, від 02 серпня 2018 року у справі № 459/1640/17 та                   від 22 серпня 2018 року у справі № 539/1406/17, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
 
У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
 
За частинами першою, другою статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. 
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
 
У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
 
Правові висновки про те, що при визначенні місця проживання дитини перед усім має приділятися увага якнайкращому забезпеченню інтересів дитини викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду                             від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження                             № 14-327цс18).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Частиною першою статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Розглядаючи спір, суди попередніх інстанцій встановили, що обидві сторони відповідально ставляться до виконання своїх батьківських обов`язків, мають позитивні характеристики, належні матеріально-побутові умови для забезпечення потреб дитини і у кожного з них створені належні умови для виховання та розвитку дитини. 
При цьому, повно та всебічно встановивши обставини справи, оцінивши всі надані сторонами докази і проаналізувавши їх доводи та заперечення за своїм внутрішнім переконанням, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановив, що дійшов висновку про те, що місце проживання дитини сторін слід визначити з матір`ю, оскільки доказів на підтвердження її неправомірної поведінки, яка б перешкоджала проживанню разом з нею дитини, судами встановлено не було.
 
Суд апеляційної інстанції правильно вказав, що,ухвалюючи рішення, місцевий суд, крім норм СК України, також керувався положеннями статті 6 Декларації прав дитини, не врахувавши, що ця Декларація не є міжнародним договором, не є нормативним документом обов`язкового характеру у правовій системі України, у той час як Конвенція про права дитини (в якій реалізовано принцип домінанту інтересів дитини над усіма іншими), ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, є частиною національного законодавства згідно зі статтею 9 Конституції України. Проте, помилкове посилання суду на Декларацію прав дитини, не є підставою для скасування або зміни оскаржуваного рішення, оскільки справа по суті судом вирішена правильно.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди незаконно не врахували висновок органу опіки і піклування щодо доцільності проживання дитини з батьком, є безпідставними, з огляду на наступне.
 
Відповідно до частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
 
Дослідивши висновок органу опіки та піклування від 20 березня 2019 року, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що його не варто брати до уваги при вирішення цього спору, оскільки він прийнятий без належного обґрунтування, з порушенням порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної з захистом прав дитини та без урахування рівних прав та обов`язків матері і батька щодо дитини.
 
У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява         № 31111/04) у пункті 54 ЄСПЛ нагадує, що  між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага                                      і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналогічний підхід дотримано ЄСПЛ у справі «Ельсгольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany) (заява № 25735/94)             у рішенні від 13 липня 2000 року, де, зокрема, вказано на необхідності враховувати, що інтереси дитини є вищими ніж інтереси батьків.
 
Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування:                    по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява               № 10383/09). 
 
Європейський суд з прав людини також вказав, що пункт 1                           статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
 
Колегія суддів відхиляє посилання касаційної скарги на те, що суди попередніх інстанцій не забезпечили належного дослідження обставин справи, дослідження доказів та не відповіли на всі аргументи сторін, тому їх судові рішення не можна вважати обґрунтованими, оскільки вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій встановили обставини справи у достатньому обсязі для ухвалення правильного по суті, законного та обґрунтованого судового рішення.
 
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
Наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
При цьому, колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 29 травня 2020 року та постанову Сумського апеляційного суду від 01 жовтня                     2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   І. А. Воробйова   Б. І. Гулько   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк