Справа № 138/2105/20
Провадження № 22-ц/801/287/2021
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Холодова Т. Ю.
Доповідач:Якименко М. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 року	Справа № 138/2105/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача: Якименко М.М., 
суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження апеляційну ОСОБА_1 на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 17 листопада 2020 року, постановлене суддею Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області Холодовою Т.Ю.,
ВСТАНОВИВ:
В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання та додаткових витрат на дитину.
Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивач вказує, що відповідач сплачував аліменти на утримання доньки ОСОБА_4  до досягнення нею повноліття. На даний час донька досягла повноліття та навчається на другому курсі факультету міжнародних відносин Львівського національного університету ім. І. Франка, денної форми навчання на платній основі, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги, адже не має самостійного заробітку. Відповідач на утримання доньки добровільно матеріальної допомоги не надає, хоча він може надавати й надалі допомогу на утримання дочки, оскільки отримує пенсію.
ОСОБА_1 зазначає, що самостійно складно матеріально утримувати доньку, оскільки аліменти, які сплачує відповідач в розмірі 1000, грн. є мізерними. За час навчання дочки позивач витратила на її утримання 34 790,59 грн, а відповідач сплатив лише 11 000,00 грн. Крім того, в зв`язку з важким матеріальним становищем і необхідністю оплати частини коштів за навчання доньки, позивач уклала договір позики в розмірі 14 000 грн..
Пославшись на ст. 185 СК України та на те, що виплати пов`язані з навчанням дитини в університеті, які складають 42648,00 грн., є додатковими витратами, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на доньку у розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно починаючи з дня звернення до суду з позовом і на період її навчання, але не більше досягнення донькою 23 років та стягнути з відповідача 1/2 частину додаткових витрат понесених позивачем на оплату навчання доньки ОСОБА_4 в університеті в сумі 21328,00 грн.
Відповідач ОСОБА_2 на позовну заяву подав відзив, в якому вказує, що позовні вимоги слід задовольнити частково, оскільки він є пенсіонером і єдиним його джерелом доходу є пенсія, на утриманні у нього перебуває неповнолітня донька та дружина, яка не працює, та її двоє дітей від першого шлюбу. Тому не заперечує сплачувати аліменти на доньку, яка продовжує навчання в розмірі 1/6 частини всіх його доходів. Однак в частині стягнення з нього додаткових витрат на навчання в університеті просить відмовити, оскільки пов`язані з цим витрати не є розвитком здібностей дитини, і мають покриватись за рахунок аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.
Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 17 листопада 2020 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на повнолітню доньку у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи з 06.08.2020 на весь період навчання та не більше ніж до досягнення донькою 23 років. В решті вимог відмовлено та вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Не погодившись з рішенням суду  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також невідповідність викладених у рішенні суду висновків обставинам справи просила скасувати в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
В якості основного доводу зазначає на те, що відповідач, крім того, що зобов`язаний утримувати свою доньку також зобов`язаний брати участь у додаткових витратах, які визначено статтею 185 СК України. Просила застосувати правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 16.05.2018 у справі № 666/5055/15-ц.
Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Рішення суду в частині стягнення аліментів на повнолітню доньку, яка продовжує навчання, апеляційним судом не перевіряється, оскільки в цій частині рішення суду не оскаржується.
Дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам рішення суду відповідає.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є батьком повнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 8).
ОСОБА_4 є студенткою ІІ курсу, денного відділення, факультету міжнародних відносин та закінчує навчання в червні 2022, вартість якого за рік становить 27950,00 грн, що підтверджується довідкою №891 від 26.06.2020 (а.с.13) та договором про надання освітніх послуг №2077с-19 від 26.07.2019 (а.с. 12). 
Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 18.01.2018 з відповідача на користь позивача на неповнолітню дитину ОСОБА_4 , стягувались аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн., щомісячно до досягнення дитиною повноліття, до ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.10-11). На даний час стягнення аліментів припинено, так як донька досягла повноліття.
ОСОБА_2 з 06.05.2011 перебуває на пенсії за вислугу років та отримує пенсію в розмірі 7150,55 грн., що підтверджується копією листа ГУ ПФУ в Закарпатській області від 26.02.2019 № 2755/03 (а.с. 15).
На утриманні у відповідача перебуває неповнолітня донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження та довідкою № 799 від 05.10.2020 (а.с. 55, 57).
З наданих копії квитанцій слідує, що позивач періодично перераховувала кошти за навчання в університеті, в загальній сумі 42498,00 (а.с. 20-22) та .
Відповідно до копії договору позики та розписки  ОСОБА_1 26.07.2019 отримала позику в розмірі 14 000,00 грн для оплати за навчання в університеті, яку повернула 02.02.2020 (а.с. 18-19).
Позивач зверталась до відповідача з вимогою щодо сплати 50% вартості навчання доньки в університеті (а.с. 16).
Між позивачем та відповідачем виник спір з приводу стягнення аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання та стягнення Ѕ частини додаткових витрат, сплачених за навчання.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що дочка сторін ОСОБА_4 є студенткою вищого навчального закладу та потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням, а відповідач має можливість надавати їй таку допомогу. Тому підлягає до стягнення з ОСОБА_2 аліменти на доньку, яка продовжує навчання у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно.
Відмовляючи в частині стягнення додаткових витрат на дитину суд зазначив, що здобуття професійної освіти не відноситься до особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат, а тому вказані витрати не є додатковими, які передбачені ст. 185 СК України. Також позивачем не надано доказів на підтвердження того, що між нею та відповідачем узгоджено питання щодо навчання доньки на платній основі в університеті.
З таким висновком погоджується апеляційна інстанція, оскільки він ґрунтується на Законі, відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить наявним доказам та матеріалам справи. 
Як на підставу позовних вимог в частині стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину,   ОСОБА_1  вказувала на те, що витрати на навчання доньки є в розумінні ст. 185 СК України додатковими витратами, а тому відповідачу потрібно сплатити понесені позивачем додаткові витрати за навчання доньки в сумі 42498,00 грн.
Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Отже, передбачено, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові.
Сімейний Кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. 
Відповідно до положень ст. 6  СК України правовий статус дитини має особа до досягнення  нею повноліття.
Виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат.  Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.
Статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.
Законодавством непередбачено обов`язок батьків брати участь у додаткових витратах, що викликані особливими обставинами, на повнолітніх сина чи дочку, тобто на осіб, які зберігають статус дітей по відношенню до своїх батьків в соціальному розумінні їх взаємовідносин, але втрачають даний статус з моменту досягнення ним повноліття з юридичної точки зору.
Судом першої інстанції встановлено, що донька сторін  ОСОБА_4 , яка навчається є повнолітньою.
Тому, у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу.
Саме такі правові висновки висловлені в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року № 6-1296цс15 та Верховного Суду у постанові № 701/1299/16-ц від 20.06.2018.
На різну правову природу додаткових витрат Верховний Суд України вказує також і в п. 18 Постанови Пленуму «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3, від 15 травня 2006 року.
Аналіз відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.
Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті).
Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов.
Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 521/16268/18 (провадження № 61-20458св19).
На переконання апеляційного суду, витрати на навчання дитини у вищому навчальному закладі для здобуття професійної освіти не відносяться до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини та регулюється іншою нормою матеріального закону, ніж статтею 185 СК України.
Відтак витрати, про які зазначає позивач, не є додатковими. Вони пов`язані з навчанням повнолітньої доньки, через яке вона не в змозі працювати і утримувати себе самостійно. На такий випадок Сімейний кодекс України передбачає стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, тобто періодичних платежів за умови, що батьки можуть надавати таке утримання (ст. 198 СК України).
Прийнявши до уваги зазначені вище обставини, а також вимоги законодавства, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що здобуття професійної освіти не відноситься до особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат, а тому вказані витрати не є додатковими, які передбачені ст. 185 СК України, з цим висновком погоджується і апеляційний суд.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно і всебічно дослідив матеріали та обставини справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Колегія суддів не бере до уваги правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 16.05.2018 у справі № 666/5055/15-ц, на який посилається скаржник в апеляційній скарзі, оскільки висновок у вказаній справі стосувався можливості стягнення з батьків додаткових витрат на утримання неповнолітніх дітей на підготовку до навчання, а в даному випадку інші обставини справи.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.
Отже, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.
За таких обставин, наведені в апеляційній скарзі доводи з приводу порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до особистого тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального закону.
Колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми процесуального права, які підлягають застосуванню, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване та справедливе судове рішення, яке відповідає вимогам процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що дана цивільна справа згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову до суду. Критерій віднесення справи до малозначної (п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України) є автоматичною підставою віднесення справи до такої категорії.
На підставі викладеного, керуючись ст. 375, 381-384, ст. 389 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 17 листопада 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 24 лютого 2021 року.    

Головуючий                                                                 М.М. Якименко

Судді                                                                          О.В. Ковальчук

                                                                               Т.Б. Сало