ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року м. Херсон
справа № 658/3768/19 
провадження № 22-ц/819/69/21

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (суддя-доповідач)	Пузанової Л.В.,	
суддів:	Склярської І.В.,	
  	Чорної Т.Г.,	
секретар	Автонагова Ю.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області у складі судді Марків Т.А. від 09 листопада 2020 року в справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
встановив: 

У вересні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зазначаючи, що 12 березня 2012 року сторони уклали кредитний договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.
За умовами вказаного договору відповідач отримав кредит у розмірі 25 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. 
Своїм підписом у заяві ОСОБА_1 підтвердив, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.
Посилаючись на те, що банк свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами в межах встановленого угодою ліміту, а останній своєчасно не надав банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором, розмір якої станом на 27 серпня 2019 року становить 78 067,20 грн, із яких: 35 636,67 грн - заборгованість за тілом кредиту, 17 010,88 грн – заборгованість за простроченим тілом кредиту, 20 525,97 грн – нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 700 грн – пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн; 500 грн – штраф (фіксована частина); 3 693,68 грн – штраф (процентна складова).
Рішенням суду від 09 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено. 
В апеляційний скарзі Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду щодо відсутності підстав для покладення на відповідача обов`язку з виконання договірних зобов`язань за відсутності належних доказів погашення заборгованості, а також протиправного заволодіння кредитними коштами іншими особами, не відповідають обставинам справи та суперечать висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 10 липня 2019 року в справі № 522/22780/15-ц, відповідно до якого банк не повинен нести відповідальності за операцію з переказу коштів, здійснену в мережі Інтернет з використанням реквізитів платіжної картки, у тому числі CVV-коду, які відомі тільки власнику картки. 
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача – ОСОБА_2 викладені в ній доводи не визнала, висновки суду вважає правильними та обґрунтованими.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Висновки суду мотивовано тим, що відповідач не зобов`язаний повертати кредит, оскільки операції щодо зняття коштів з його кредитного рахунку здійснені не ним, а невстановленою особою без фізичного пред`явлення карти. При цьому не доведено, що ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка надала змогу ініціювати платіжні операції. Суд також дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача нарахованої банком на тіло кредиту заборгованості за відсотками та неустойки, вказавши, що при укладенні договору банк не дотримався вимог Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення відповідача про умови кредитування та не довів узгодження з ним саме тих умов, які вважав узгодженими банк.
В процесі розгляду справи суд встановив, що 12 березня 2012 року ОСОБА_1 звернувся до позивача із письмовою анкетою-заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку і, з огляду на зміст якої, виявив бажання оформити на своє ім`я платіжну карту «Кредитка «Універсальна».
       У заяві зазначено, що відповідач погоджується з тим, що ця заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.
У вказаній анкеті-заяві відсутні умови кредитування, однак ОСОБА_1 не заперечує як факт укладення кредитного договору з позивачем у зазначену ним дату і на наведених ним умовах кредитування, так і факт отримання кредитних карт, користування ними до певного періоду часу і виконання своїх обов`язків як позичальника щодо повернення кредитних коштів та сплати установлених договором процентів за користування ними.
Натомість ОСОБА_1 не визнав позов з тих підстав, що 18 липня 2018 року приблизно з 08.05 год. невстановлена особа шляхом використання належного йому номера мобільного телефону здійснила переадресацію SMS та дзвінків на інший (невідомий) номер телефону та без його відома вчинила стороннє втручання до вказаної вище банківської картки, що підтверджується наданою роздруківкою, витребуваною в мобільного оператора. При переадресації номерів телефонів був задіяний телефон Приватбанку .
Про несанкціоноване втручання невідомими особами до банківського рахунку відповідач в цей же день повідомив банк та звернувся з відповідною заявою до Каховського ВП ГУНП.
За ознаками злочину передбаченого частиною першою  статті 185 КК України на підставі звернення ОСОБА_1 слідчим СВ Каховського ВП ГУНП в Херсонській області відкрито кримінальне провадження та розпочато досудове розслідування.
Постановою старшого слідчого СВ Каховського ВП ГУНП в Херсонській області від 17 липня 2020 року (кримінальне провадження, внесене до ЄРДР №12018230190001408) встановлено, що 18 липня 2018 року в період часу з 08.05 год. по 08.18 год. невідома особа з кредитної картки АТ КБ "ПРИВАТБАНК" № НОМЕР_1 заволоділа грошовими коштами на суму 25 000 грн. Потерпілим визнано ОСОБА_1 , проте на час винесення постанови особу, яка причетна до вчинення кримінального правопорушення, не встановлено.
В ході досудового розслідування слідчим встановлено, що 18 липня 2018 року з картки потерпілого були привласнені кошти шляхом зняття в м. Києві. В процесі тимчасового доступу в АТ КБ «Приватбанк» слідчим вилучено виписку про рух грошових коштів по рахунку від 18.07.2018 року, згідно із якою визначено опис трансакцій як «придбання», однак яких саме товарів, на який рахунок перераховано кошти банківською установою відомостей не надано (а. с. 190).
Вказане кримінальне провадження було закрито з підстав закінчення строку досудового розслідування.
Отримані 18.07.2018 року при наведених обставинах грошові кошти в сумі 25 000 гривень банк вважає кредитним зобов`язанням ОСОБА_1 за кредитним договором від 12 березня 2012 року, нараховує на них проценти та неустойку. Визначений банком розмір кредитної заборгованості відповідача станом на 27 серпня 2019року становить 78 067,20 грн. та складається: із заборгованості за кредитом в сумі 35 636,67 грн; заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 17 010,88 грн; нарахованої пені за прострочене зобов`язання - 20 525,97 грн; нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн - 700 грн; штрафів, передбачених пунктом 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, - 500 грн. (фіксована частина) та 3 693,68 грн. (процентна складова).
У підтвердження факту наявної заборгованості банк надав суду виписку з особового рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 , із якого слідує, що останнє поповнення карти відповідачем здійснено 23.06.2018 року на суму 25 860 грн та станом на 18.07.2018 року залишок після операції на його рахунку був нульовим (а. с. 155-162).
Після зазначеної дати та зняття грошових коштів невідомими особами ОСОБА_1 картою не користувався і кредитних коштів не отримував.
Представник позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтвердила той факт, що уся нарахована банком заборгованість утворилася в результаті операцій, здійснених 18.07.2018 року.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Отже, обов`язок повернути кредит та сплатити проценти за користування ним у позичальника виникає лише за умови отримання кредитних коштів.
У спірних правовідносинах отримання грошових коштів відбулося за допомогою електронного платіжного засобу з використанням системи Internet Banking Приват-24.
Згідно із положеннями Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»  електронний платіжний засіб це - платіжний інструмент, який надає його держателю можливість за допомогою платіжного пристрою отримати інформацію про належні держателю кошти та ініціювати їх переказ.
Для ініціювання переказу в межах України можуть застосовуватися електронні платіжні засоби як внутрішньодержавних, так і міжнародних платіжних систем у порядку, встановленому Національним банком України.
Ініціювання переказу за допомогою електронних платіжних засобів має оформлюватися відповідними документами за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, що визначаються правилами платіжних систем (стаття 25 Закону).
Наказом Правління Національного банку України від 05.11.2014 року №705 затверджено Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням , яке встановлює загальні вимоги Національного банку до емісії банками-резидентами, філіями іноземних банків (далі - банки) електронних платіжних засобів і визначає порядок здійснення операцій з їх використанням.
Відповідно до пунктів 1, 2 розділу ІІІ цього Положення передбачено, що користувачі мають право використовувати особисті та корпоративні електронні платіжні засоби для здійснення платіжних операцій відповідно до умов договору з емітентом та вимог законодавства України, в тому числі із застосуванням кредитної платіжної схеми, яка передбачає здійснення користувачем платіжних операцій з використанням електронного платіжного засобу за рахунок коштів, наданих йому банком у кредит або в межах кредитної лінії.
Розділом УІ Положення про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів визначено, що користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента (банк) про операції, які не виконувалися користувачем.
Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.
Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.
Емітент (банк) або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.
Емітент (банк) після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.
Емітент (банк) у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.
Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції (пункти 5, 6, 7, 8,9 розділу УІ Положення).
Враховуючи, що переказ грошових коштів із застосуванням кредитної платіжної схеми у спірних правовідносинах відбувся без фізичного пред`явлення спеціального платіжного засобу (карти) або електронної ідентифікації самого платіжного засобу та позивачем не доведено, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка б давала змогу ініціювати платіжні операції, колегія суддів, зважаючи на наведені вище положення норм матеріального права, що регулюють ці правовідносини, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що здійснений невідомою особою переказ грошових коштів банку не можна вважати виданим відповідачеві кредитом, у нього не виник обов`язок щодо повернення цих коштів та він не несе відповідальності за невиконання цього обов`язку.
Висновки суду відповідають обставинам справи в межах наданих сторонами доказів, яким суд дав оцінку з додержанням вимог статті 89 ЦПК України, та нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Ці висновки відповідають також висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі №6-71 цс15, Верховного Суду від 02.10.2019 року у справі №182/3171/16, які відповідно до приписів частини четвертої статті 263 ЦПК України суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних та допустимих доказах і як такі, що висновки суду не спростовують, підлягають відхиленню.
Зокрема, посилання скаржника на положення Умов та правил надання банківських послуг щодо обов`язків та відповідальності позичальника колегія суддів вважає юридично неспроможними, оскільки ці положення є співзвучними із приписами Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та Положення про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів і передбачають відповідальність клієнта у випадку несумлінного виконання ним умов зберігання і використання інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, однак такі факти судом не встановлені, а банком- не доведені.
Не спростовують висновків суду і доводи позивача про те, що спірні операції були здійснені за допомогою дистанційних розпоряджень у системі «Приват-24», яка забезпечена захистом від шахрайських дій, так як позивачем не доведено, що проходження клієнтом авторизації при спірних обставинах відбулося із введенням всіх реквізитів, необхідних для ідентифікації позичальника, в той час як саме на банк покладено обов`язок забезпечити захист інформації та вжити інші заходи безпеки під час здійснення користувачами операцій з використанням електронних платіжних засобів.
У наданих банком Умовах та правилах надання банківських послуг, які суд визнав неналежним доказом умов, на яких був укладений кредитний договір із ОСОБА_1 , відсутній розділ 2.3.2, яким, як стверджує скаржник, визначено регламент взаємодії клієнта з банком через канал віддаленого доступу Приват-24 , тому колегія суддів вважає недоведеним факт досягнення сторонами угоди щодо дистанційного обслуговування та обізнаність відповідача щодо порядку здійснення операцій з рахунком на підставі дистанційних розпоряджень, адже відповідно до положень Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 року №22 з послідуючими змінами та доповненнями,  юридичною підставою для роботи клієнта за допомогою систем дистанційного обслуговування і оброблення банком дистанційних розпоряджень клієнта є договір банківського рахунку. У договорі обов`язково мають обумовлюватися права, обов`язки та відповідальність сторін, порядок вирішення спорів у разі їх виникнення тощо (пункт 10.3 Інструкції).
Згідно із пунктами10.10. та 10.11. наведеної Інструкції ідентифікація клієнта для доступу до системи "телефонний банкінг" здійснюється за допомогою засобів ідентифікації, що передбачені в договорі між банком та клієнтом.
Засоби ідентифікації (номер клієнта, особистий ПІН-код, сукупність цифрових та літерних компонентів тощо) банк надає клієнту після укладення договору.
Передавання дистанційного розпорядження за допомогою системи "телефонний банкінг" та реєстрація його банком здійснюються за погодженим каналом доступу в автоматичному режимі.
Дистанційне розпорядження вважається таким, що передане клієнтом та прийняте банком до виконання, якщо клієнт:
для доступу до системи ввів правильне значення засобу ідентифікації;
увів код операції та всі параметри, які запитуються системою;
підтвердив це розпорядження.
Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі дистанційного розпорядження платника списання коштів з його рахунку, оформляє розрахунковий документ, у реквізиті "Призначення платежу" якого зазначає інформацію про платіж і документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів.
Якщо клієнт не підтвердив розпорядження на здійснення операції, то банк операцію не виконує, про що інформує клієнта.
При цьому програмне забезпечення систем дистанційного обслуговування має відповідати вимогам законодавства, в тому числі нормативно-правових актів Національного банку, які пред`являються до технології та захисту електронних банківських розрахунків (пункт 10.2. Інструкції).
Позивач не надав суду належних та достатніх доказів для доведення того, що ідентифікація клієнта у спірних правовідносинах для доступу до платіжної системи відбулася з дотриманням зазначених вище правил та що ним отримано безпосередньо від відповідача підтвердження щодо необхідності переадресування дзвінків та повідомлень із наданого ним при укладенні договору засобу зв`язку на інший номер телефону, натомість банк навіть попри наявне у нього повідомлення відповідача про платіжні операції, яких він не виконував, не зупинив здійснення операцій за відкритим на ім`я останнього картковим рахунком, а самостійно без відома ОСОБА_1 автоматично знімав кошти на погашення відсотків та штрафів, збільшуючи таким чином тіло кредиту та нараховуючи заборгованість із застосуванням неустойки.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового с удового рішення про задоволення позову відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375 ЦПК України, суд
постановив: 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 09 листопада 2020 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.
Головуючий                             Л. В. Пузанова

Судді:                                                             І. В. Склярська

                         Т. Г. Чорна

Повний текст постанови складено 19 березня 2021 року

Суддя Л. В. Пузанова