ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 546/1088/14-ц  Номер провадження 22-ц/814/617/21	Головуючий у 1-й інстанції Зіненко Ю. В.  Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 березня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.
суддів: Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л.
секретар Гнатюк О.С.

імена (найменування) сторін:
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач:  ОСОБА_2 

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Решетилівського районного суду Полтавської області, ухвалене 21 грудня 2020 року у складі судді Зіненка Ю.В.
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Решетилівський районний сектор Управління Державної міграційної служби в Полтавській області, ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, виселення, усунення перешкод в користуванні майном,-

В С Т А Н О В И В :
У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом та просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим будинком по АДРЕСА_1 , виселити його із вказаного будинку та усунути перешкоди у користуванні житловим будинком.
В обґрунтування позовних вимог вказував, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . У вказаному будинку зареєстрований та проживає відповідач, який вселився у спірне житло як член сім`ї колишнього власника. 
Зазначав, що ОСОБА_2 користується його будинком без належної правової підстави, оскільки втратив право користування ним після зміни власника будинку.
Вказував, що відповідач добровільно відмовляється виселитися із будинку чим створює перешкоди у реалізації права власності на нерухоме майно.
Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , просив скасувати його та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення місцевого суду повною мірою відповідає вказаним вимогам.
Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 на підставі договорів дарування з 22 квітня 2014 року є власником земельної ділянки та житлового будинку, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 20790188, 20788714 та рішенням про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 12585179 (т.1, а.с.а.с.4,5,6). 
26 листопада 2008 року між ОСОБА_3 , яка на той час була власником вказаного домоволодіння та ОСОБА_2 було укладено договір № 49, згідно якого ОСОБА_3 надала ОСОБА_2 кімнату житловою площею 47,60 кв.м. терміном на п`ять років (т.1, а.с. 59). 
Згідно записів домової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку АДРЕСА_1 , місце проживання ОСОБА_2 з 05 грудня 2008 року зареєстроване у вказаному будинку (т.1, а.с. 7-12).
Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 07 липня 2014 року, яке набрало законної сили, встановлено факт проживання однією сім`єю з 1986 року по грудень 2013 року ОСОБА_2 з ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 193). Судом встановлено, що за час спільного проживання у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 з 2004 року по 2013 рік здійснював поліпшення домоволодіння.
На час розгляду справи у суді власник ОСОБА_1 у житловому будинку не проживає, має інше житло. Фактично у будинку проживає відповідач ОСОБА_2 та колишня власниця будинку мати позивача ОСОБА_4 
ОСОБА_2 на праві власності чи на підставі іншого речового права не належить іншого житла.
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3 , оскільки такий висновок узгоджується з матеріалами справи та нормами чинного законодавства, що врегульовують спірні правовідносини.
Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Частиною другою статті 64 ЖК України передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Матеріалами справи підтверджено та фактично не заперечується сторонами по справі, що відповідач проживав у спірному будинку з 1986 року як член сім`ї колишнього власника будинку - ОСОБА_3 .
Позивач набув право власності на спірний житловий будинок 22 квітня 2014 року. Отже, на час укладення договору дарування ОСОБА_2 тривалий час проживав у житловому будинку та був зареєстрований у ньому, про що був обізнаний ОСОБА_1 .
Виходячи з положень ст. 156 ЖК України, ОСОБА_2 припинив сімейні відносини із колишнім власником будинку ОСОБА_3 , проте не втратив права користування житлом.
Сторони не дійшли згоди щодо подальшого безоплатного користування відповідачем спірним житловим будинком, проте вимоги щодо стягнення з нього плати за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в будинку позивач не заявляв.
З цих же підстав не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що відповідач не здійснює оплату комунальних послуг, оскільки це питання не є предметом спору у даній справі.
Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 вбачається, що позивач ставить питання про виселення відповідача без надання йому іншого житла, що істотно порушує права останнього на житло.
Посилання апелянта на те, що у родичів ОСОБА_2 у власності є житло не заслуговують на увагу, оскільки ці особи до участі в справі залучені не були, а тому суд не може вирішувати питання щодо їх прав та обов`язків, у тому числі в частині вселення ОСОБА_2 до їх житла.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Місцевий суд належним чином врахував завдання цивільного судочинства та виходив із засад справедливості та розумності, оскільки встановив непропорційність втручання у права відповідача переслідуваній позивачем меті.
Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду або вказували на їх помилковість апелянтом наведено не було.
Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.
Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, - 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення. 
Рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:                                                        О.Ю. Кузнєцова 
Судді                                                                        С.А. Гальонкін
                                                                       Г.Л. Карпушин