ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
                                                                                   Головуючий І інстанції: Ясиновський І.Г.
19 січня 2021 р.	Справа № 440/2573/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,
Суддів: Бегунца А.О. ,  Рєзнікової С.С. ,
за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області про визнання протиправною та скасування вимоги, -
в с т а н о в и л а:
21.05.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просить визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати заборгованості по сплаті Єдиного внеску в сумі 11.016,72 грн, яка йому направлена відповідачем Головним управлінням Державної податкової служби у Полтавській області (далі - ГУ ДПС у Полтавській області, контролюючий орган) від імені в.о. начальника ГУ ДПС у Полтавській області А. Рябкової (виконавець І.В. Рубан ) від 06.03.2020 року як незаконну.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є особою з інвалідністю 3 групи з дитинства та вважає, що відповідач прийняв протиправне рішення щодо донарахування недоїмки по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - ЄСВ), оскільки  відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону України від 08.07.2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VI в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), фізичні особи-підприємці, незалежно від обраної системи оподаткування, звільняються від сплати за себе ЄСВ, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого ст. 26 Закону України від 09.07.2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №  1058-IV), та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Також позивач зазначив, що отримана ним податкова вимога не містила розрахунків суми боргу та інформації про те, за який період нараховувалась суми заборгованості та яким чином визначався розмір єдиного податку за місцем реєстрації підприємницької діяльності.
У відзиві на адміністративний позов відповідач зазначив, що позивач кожного року самостійно подавав звіт як фізична особа-підприємець, що перебуває на спрощеній системі оподаткування та визначав зобов`язання по сплаті єдиного соціального внеску. При цьому, зазначає, що самостійно визначені зобов`язання платником податків є узгодженими та підлягають сплаті до бюджету за підсумками звітного (податкового періоду). Проте, позивачем самостійно задеклароване узгоджене грошове зобов`язання повністю не сплачувалося, у зв`язку із чим виник борг.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11.08.2020 року адміністративний позов задоволено в повному обсязі.
Судове рішення вмотивоване тим, що обмежень щодо звільнення від сплати єдиного внеску фізичних осіб-підприємців, які є особами з інвалідністю та які перебувають на загальній системі оподаткування податковими нормами не передбачені, а тому твердження представника відповідача щодо обов`язку сплати єдиного соціального внеску позивачем, оскільки останній перебуває на загальній системі оподаткування, є помилковим. Суд не прийняв до уваги твердження відповідача відносно того, що позивач зобов`язаний сплачувати єдиний соціальний внесок, оскільки ним добровільно подавалися звіти та самостійно нараховувався єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зокрема за 2019 рік. У позивача відсутній обов`язок по сплаті за себе єдиного соціального внеску, подані останнім звіти про нарахований єдиний соціальний внесок не можна вважати добровільною участю позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі ГУ ДПС у Полтавській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Аргументи, наведені відповідачем в обґрунтування вимог апеляційної скарги, фактично аналогічні наведеному у відзиві на позов.
Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.
За приписами  ст. 308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308).  Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі колегія суддів, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 08.01.2013 року зареєстрований як фізична особа-підприємець та перебуває на обліку в ГУ ДПС у Полтавської області на загальній системі оподаткування (а.с. 52-53).
            Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 30.11.2017 року серії АВ № 0849265, на підставі повторного огляду 23.11.2017 року позивачу  присвоєно  3  групу інвалідності  з дитинства на строк до 01.12.2020 року (а.с. 8).
          Довідкою управління праці та соціального захисту населення Шишацької районної державної адміністрації Полтавської області від 14.05.2020 року № 2812 підтверджено, що позивач перебуває на обліку в Шишацькому УСЗН та  отримує соціальну допомогу особам з інвалідністю із дитинства 3 групи за період з травня 2019 року по травень 2020 року (а.с. 4).
          06.03.2020 року контролюючим органом складено та направлено позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1805-55 на суму 11.016,72 грн (а.с.9).
                    Не погоджуючись з такою вимогою, позивач оскаржив її в адміністративному порядку, за результатами розгляду якої, відповідач надіслав позивачу рішення про залишення скарги без розгляду від 30.04.2020 року № 15076/6/99-00-08-06-01-06, вимогу про сплату боргу (недоїмки) залишено без змін (а.с.11-13).
          Погоджуючись з висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає  Закон України № 2464-VI.
                    Відповідно до п. 2 ч. 1  ст. 1 Закону № 2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Поряд із цим, процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) страхувальниками, визначеними  Законом, нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначає Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена  наказом Міністерства фінансів України № 449 від 20.04.2015 року  (далі - Інструкція).
За приписами п.п. 3 п. 1 розділу ІІ Інструкції, яка кореспондується з п. 4 ч. 1  ст. 4 Закону № 2464-VI  визначено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі які обрали спрощену систему оподаткування.
Таким чином, платниками єдиного податку є будь-які фізичні особи-підприємці не залежно від того, яку вони обрали систему оподаткування.
Відповідно до ч. 4  ст. 4 Закону № 2464-VI, особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого  статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до  закону  пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відтак, аналіз правових норм права дає підстави вважати, що звільнення фізичної особи-підприємця від сплати єдиного внеску можливе при наявності двох визначених умов, зокрема: -  така особа повинна мати статус  пенсіонера за віком або  інваліда, по-друге -  отримувати відповідно до  закону  пенсію або  соціальну допомогу.
Водночас, суд зауважує, що виключення з вказаної категорії осіб становлять тільки ті фізичні особи-підприємці, які добровільно беруть участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Таким чином, обмежень щодо звільнення від сплати єдиного внеску фізичних осіб-підприємців, які є особами з інвалідністю та які перебувають на загальній системі оподаткування податковими нормами не передбачені. А тому, твердження представника відповідача щодо обов`язку сплати єдиного соціального внеску позивачем, оскільки останній перебуває на загальній системі оподаткування є помилковим.
Поряд із цим, розділом V Інструкції передбачені умови, порядок та підстави добровільної сплати єдиного внеску та порядок укладення договорів про добровільну участь.                    
Разом з тим, порядок укладання договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування встановлений ч. 3  ст. 10 Закону № 2464-VI, а саме особи, зазначені в частині першій цієї статті, подають до органу доходів і зборів за місцем проживання відповідну заяву в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Орган доходів і зборів, що отримав заяву про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, має право перевіряти викладені в заяві відомості та вимагати від особи, яка подала заяву, документи, що підтверджують зазначені відомості.
При цьому, з особою, яка подала заяву про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, органом доходів і зборів в строк не пізніше ніж 30 календарних днів з дня отримання заяви укладається договір про добровільну участь відповідно до типового договору, що затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відтак, колегія суддів звертає увагу на те, що у добровільній участі в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування особи, яка виявили бажання бути платниками єдиного внеску, повинно передувати подання такою особою заяви та в свою чергу, укладення з нею договору на добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
З аналізу викладених норм слідує висновок, що фізичні особи-підприємці можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Таким чином, колегія суддів не може прийняти до уваги твердження відповідача відносно того, що позивач зобов`язаний сплачувати єдиний соціальний внесок, оскільки ним добровільно подавалися звіти та самостійно нараховувався єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зокрема за 2019 рік (а.с. 36-37).
Колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутня будь-яка інформація про наявність договорів на добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування укладених між позивачем та відповідачем.
Проте, відповідачем було прийнято звітність від особи, але не враховано той факт, що така особа повинна подавати вказану звітність лише в разі укладення договору щодо добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відтак, подані позивачем звіти, не є підставою для сплати останнім єдиного соціального внеску, оскільки для такої сплати необхідна наявна обов`язкова згода такого платника. Вказана згода висловлюється у вигляді укладання відповідного письмового договору, що передбачено чинним законодавством.
З огляду на те, що у позивача відсутній обов`язок по сплаті за себе єдиного соціального внеску, тому враховуючи подані останнім звіти про нарахований єдиний соціальний внесок не можна вважати добровільною участю позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Отже, враховуючи те, що позивач є особою з інвалідністю, отримує відповідну соціальну допомогу, а відтак звільнений від сплати єдиного внеску в силу вимог ч. 4  ст. 4 Закону № 2464-VI, а договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування не укладав, він не має обов`язку сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
                    Зазначене також узгоджується із позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеної в постановах від 20.03.2018 року у справі № 805/2195/17-а та від 11.02.2020 року у справі № 240/4809/19.
Відповідно до ч. 5  ст. 242 КАС України, суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Дотримуючись принципу верховенства права, суд застосовує висновки, висловлені Європейським судом з прав людини у справі «Серков проти України» (заява № 39766/05), «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06), якими було встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи державної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов`язань зі сплати податку.
Відповідно до  ст. 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що для належного захисту прав позивача, необхідно визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДПС у Полтавській області від 06.03.2020 року № Ф-1805-55 про сплату боргу (недоїмки) на суму 11.016,72 грн.
Інші доводи апеляційної скарги означених висновків колегії суддів не спростовують.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Згідно п. 1 ч. 1  ст. 315 КАС України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ч. 1  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308,  310, 315,  316,  321,  325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області залишити без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року, - без змін.
Постанова Другого апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі тридцяти днів, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Л.В. Мельнікова	
Судді	   	А.О. Бегунц    С.С. Рєзнікова   	
          У зв`язку з перебуванням судді Мельникової Л.В. на лікарняному з 26.01.2021 року по 01.02.2021 року, постанова у повному обсязі виготовлена і підписана 02 лютого 2021 року.