СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2021 р.                                                                    Справа № 917/2086/19  

Колегія суддів у складі: 
головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Здоровко Л.М. , суддя  Плахов О.В. 
за участю секретаря Перікової К.В.
за участі представників учасників справи:
позивача - Власенко Н.О., посвідчення №2844 від 25.06.2019
відповідача -   не з`явився 
розглянувши у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Виробничого сільськогосподарського  кооперативу "Злагода", с. Пальчиківка, Полтавський район, Полтавська область (вх. №3210 П/2)
на рішення Господарського суду Полтавської області від 08.10.2020 по справі №917/2086/19  (суддя Ореховська О.О., повний текст рішення складено та підписано 19.10.2020) 
за позовом Виробничого сільськогосподарського кооперативу "Злагода", 
с. Пальчиківка, Полтавський район, Полтавська область 
до Пальчиківської (Кіровської)  сільської  ради, с. Пальчиківка,  Полтавського району,  Полтавської області 
про визнання права власності  на рухоме  пайове  майно  за набувальною давністю та зобов`язання  зареєструвати  право  власності-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2019 року Виробничий сільськогосподарський кооператив "Злагода" (далі ВСГК «Злагода») звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою до Пальчиківської (Кіровської) сільської ради та, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 11.02.2020, просив суд визнати за позивачем право власності  на рухоме  пайове майно  у кількості  67 одиниць загальною вартістю 376131,00 грн за набувальною давністю; зобов`язати  відповідача  зареєструвати  за позивачем право власності на пайове  майно на суму         376131,00 грн  з подальшою  видачею йому свідоцтва на право власності. 
Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що ВСГК «Злагода» безперервно здійснював володіння пайовим майном, як підприємство-орендар з 2007 року і по теперішній час. Посилаючись на приписи  ст. ст.  328, 344 Цивільного кодексу України позивач вважав про виникнення у нього достатніх правових підстав для отримання ВСГК «Злагода» за набувальною давністю права власності на рухоме пайове майно колишніх членів КСП ім. Леніна, яке не було персоніфіковано та виокремлено із загального орендованого майна, перебувало у користуванні підприємства з 2001 року та за яким його власники не зверталися до орендаря та уповноважених осіб протягом більш ніж 12 років. 
 Рішенням Господарського суду Полтавської області від 08.10.2020 по справі №917/2086/19  відмовлено  в задоволенні заявлених  позовних вимог у повному  обсязі. 
Зокрема, місцевий господарський суд дійшов до висновку, що вимога позивача про визнання права власності на рухоме пайове майно у кількості 67 одиниць (згідно визначеного позивачем переліку) загальною вартістю 376131,00 грн за набувальною давністю є передчасною, а отже задоволенню не підлягає.
 Позивач із вищевказаним рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся  до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду Полтавської області від 08.10.2020 по справі №917/2086/19 скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог. 
    В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що :
- аналіз ст. 344 Цивільного кодексу України (далі ЦК України)  в сукупності з нормами ч. З ст. 335 ЦК України дає підстави для засновку, що законодавець лише приблизно визначив коло об`єктів набувальної давності, вказавши на можливість набуття рухомих і нерухомих речей, транспортні засоби і цінні папери, та не зазначивши винятків. Однак з огляду на загальні правила можна зробити висновок, що набувальна давність не застосовується до об`єктів, виключених із цивільного обороту (ст. 178  ЦК України) або до таких об`єктів, щодо яких не може бути встановлене право власності як абсолютне речове право (майнові права, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація тощо).Отже, посилання суду на те, що спірне майно (згідно із зазначеним переліком) не належить до категорії транспортних засобів і не є цінними паперами, а отже підстави для набуття позивачем права власності на дане майно за набувальною давністю відсутні, є помилковими;
- зі змісту статей 15, 16,  344 ЦК України випливає, що при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність володіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 5 років, а не факт, що відповідач оспорює чи не визначає право власності позивача на спірне майно;
- у ВСК «Злагода» у відповідності з вимогами ст. 328, 344 Цивільного кодексу України на даний час виникло достатньо підстав для отримання за набувальною давністю права власності на рухоме пайове майно колишніх членів КСП ім. Леніна, яке не було персоніфіковано та виокремлено із загального орендованого майна, перебувало у користуванні підприємства з 2001 року, а  у 2007 році згідно з додатковою угодою № 1 від 20 жовтня 2007 року  до договору оренди майна від 20.02.2001 року орендоване СГ ТОВ «Злагода» за цим договором рухоме та  нерухоме майно ( яке не було персоніфіковано між співвласниками паїв колишнього КСП ім. Леніна) на суму 714 308, 62 грн вибуло з оренди, але у зв`язку з відсутністю заяв на його отримання, фактично залишилось на території приміщень орендаря -     СГ ТОВ «Злагода» без підписання відповідних угод, які  б визначили статус цього майна. Отже, у відповідності з вимогами ст. 328, 344 ЦК України на даний час у позивача виникло достатньо підстав для отримання за набувальною давністю права власності на рухоме пайове майно колишніх членів КСП ім. Леніна.
  Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.11.2020 для розгляду справи №917/2086/19 сформовано колегію суддів Східного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Лакіза В.В., суддя Бородіна Л.І., суддя Здоровко Л.М.
          Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.12.2020 по справі №917/2086/19 задоволено клопотання ВСГК «Злагода» про поновлення строку на апеляційне оскарження; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ВСГК «Злагода» на рішення господарського суду Полтавської області від 08.10.2020 по справі №917/2086/19 та призначено справу до розгляду на 14.01.2021; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а учасникам справи строк для подання заяв, клопотань, тощо,  до 04.01.2021. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.01.2021 задоволено клопотання ВСГК «Злагода» та відкладено розгляд справи на 28.01.2021. 
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.01.2021 у зв`язку із знаходженням у відпустці судді Бородіної Л.І., для розгляду справи №917/2086/19 сформовано колегію суддів Східного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Лакіза В.В., суддя  Здоровко Л.М., суддя Плахов О.В.
В судове засідання 28.01.2020 представник відповідача не з`явився, про причини нез`явлення суд не повідомив, про час, дату та місце судового засідання повідомлений судом належним чином. 
Згідно з частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України  неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відповідно до частини дванадцятої статті 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі  та відзиві на апеляційну скаргу доводи представника позивача, перевіривши в межах вимог апеляційної скарги правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам,  колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню, виходячи з  наступного. 
Як свідчать матеріали справи та встановлено місцевим господарським судом, ВСГК «Злагода» є сільськогосподарським виробничим кооперативом, який став правонаступником Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Злагода" (з 22.07.2013), яке, у свою чергу, утворилося в результаті реорганізації Колективного сільськогосподарського підприємства ім. Леніна (КСП ім. Леніна) у 2000 році.
Як зазначає позивач, весь цей час  ТОВ Злагода та ВСК Злагода були єдиним орендарем пайового майна співвласників майнових паїв колишнього КСП ім. Леніна. При цьому, протягом 19 років вартість майна, що передавалось в оренду, його схов, зберігання корегувалась на вартість викупленого або ліквідованого майна за погодженням зборів співвласників. 
16.06.2000 між співвласниками майнових паїв, визначених в результаті паювання майна КСП імені Леніна у зв`язку із його реформуванням в СГ ТОВ «Злагода», керуючись ст. 7 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», ст. 113 ЦК України (в редакції, що діяли на час укладення договору), був укладений договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться в спільній частковій власності (а.с. 19-47 т.1), (далі - Договір від 16.06.2000). Даний договір був підписаний співвласниками майнових паїв, визначених в результаті паювання майна КСП ім. Леніна в зв`язку з його перетворенням у СГ ТОВ "Злагода".
22.02.2001 співвласниками майна, що належить їм на праві спільної часткової власності та СГ ТОВ "Злагода" була укладена низка договорів, а саме:
-          договір на безоплатне користування;
-          договір оренди;
-          договір позики;
-          договір схову (зберігання).
За наслідком укладених договорів все майно за переліком, перераховане в Договорі від 16.06.2000 було, передано в користування СГ ТОВ "Злагода".
Позивач зазначає, що майно  співвласників, що передавалось у складі цілісного майнового комплексу на момент передачі у 2000 - 2001 роках не було персоніфіковано між співвласниками і відповідно облік його проводився виключно на підставі бухгалтерських даних правопопередника  (КСП ім. Леніна). Дане майно, за твердженням позивача,  не було виокремлено в натурі та залишалось на зберіганні, утриманні і оренді у ВСК "Злагода" до 2007 року. 
Після проведення інвентаризації майна співвласниками, передачі частини майна співвласникам в натурі (у вигляді техніки та інших основних засобів) в рахунок свідоцтв на майновий пай  перелік орендованого змінився з 7 604 562,21 грн, вартість майна, що знаходилось у співвласників, на 2000 рік зменшилась і дорівнює близько 2 274 709, 45 грн у 2018.
В 2007 році на підставі додаткової угоди від 20.10.2007  із користування (оренди) СГ ТОВ "Злагода" була виключена частина рухомого майна, яке так і не було оформлено  та передано співвласникам або іншим особам в оренду (користування або у власність) або в рахунок оплати за майнові паї. При цьому, як вказує позивач, інші особи знали про таке володіння позивачем чужим майном та не виявляли бажання щодо до його отримання у власність або користування (тобто в будь-яке титульне користування).
Таким чином позивач, з посиланням на приписи  ст. ст.  328, 344 Цивільного кодексу України, вважає, що на теперішній час наявні підстави для отримання ВСГК "Злагода" за набувальною давністю права власності на рухоме пайове майно колишніх членів КСП ім. Леніна, яке не було персоніфіковано та виокремлено із загального орендованого майна, перебувало у користуванні підприємства з 2001 та за яким його власники не зверталися до орендаря та уповноважених осіб протягом більш ніж 12 років.
Місцевий господарський суд, відмовляючи в позові, виходив з наступного:
-  рішенням  господарського суду Полтавської області від 15.06.2017 у справі № 917/564/17, відмовлено у задоволенні позовних вимог   ВСГК "Злагода" до Кіровської сільської ради про визнання за набувальною давністю права власності на рухоме пайове майно у кількості 70 одиниць загальною вартістю 395 783,01 грн.; зобов`язання відповідача зареєструвати право власності на пайове майно на суму  491 023,27 грн. з подальшою видачею йому свідоцтва на право власності на пайове майно;  зобов`язання відповідача виключити з реєстру пайовиків власників майнових паїв у кількості 67 осіб. Зокрема, вказаним рішенням встановлено відсутність підстав для набуття позивачем права власності на спірне майно за набувальною давністю, оскільки суд дійшов висновку, що така  вимога позивача є передчасною. Рішення господарського суду Полтавської області від 15.06.2017 у справі № 917/564/17 має преюдиційне значення, а встановлені ним факти повторного доведення не потребують;
- частиною 4 ст. 344 ЦК України встановлено вичерпний перелік видів  майна  право власності за набувальною давністю на які набуваються  за рішенням суду, а саме: нерухоме майно, транспортні засоби та цінні папери.  Проте, спірне майно (згідно з визначеним позивачем переліком) не належить до категорії  транспортних засобів і не є цінними паперами, а отже  підстави для набуття позивачем права власності на спірне майно за набувальною давністю за рішенням суду відсутні.  
- у позовній заяві відсутнє посилання на той факт, що відповідач оспорює чи  не визнає  право власності позивача на спірне майно, і не наводить  доказів наявності таких обставин, отже, позивачем  не доведено порушення  відповідачем прав позивача  на спірне майно;
- вимоги позивача про зобов`язання відповідача зареєструвати право власності на рухоме пайове майно на суму 376 131,00 грн з подальшою видачею йому свідоцтва на право власності на вказане пайове майно є похідними від вимоги про визнання права власності, а отже теж не підлягають задоволенню.
Зважаючи на наведене, господарський суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність достатніх правових підстав для задоволення позову.
Колегія суддів погоджується із таким висновком місцевого господарського суду, зважаючи на таке.
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (стаття 316 Цивільного кодексу України).
За змістом       статті 328 цього Кодексу       право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з положеннями частин 1, 4       статті 344 Цивільного кодексу України       особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
За змістом       статті 344 цього Кодексу       особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1       статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом       статті 2 Цивільного кодексу України       є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до       статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається у повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи і він отримав зазначене майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). 
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився би із ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини 3       статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2       статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у виді передання його у тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у       Цивільному кодексі України       строк, який різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), що перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк становить десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності.
Зазначене узгоджується з позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17.
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду наголосила, що відсутність добросовісності позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені       статтею 344 Цивільного кодексу України, та звернула увагу, що за змістом частини 1       статті 344 Цивільного кодексу України       добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.
Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. При цьому така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження. 
Позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника, крім випадків, визначених частиною 3       статті 344 ЦК України. 
Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення судового рішення. 
Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.06.2018 у справі N 924/925/17 та від 22.05.2018 у справі N 922/1574/17.
Судом першої інстанції встановлено обставини, які свідчать, що в 2017 році ВСГК "Злагода" звернувся до господарського суду Полтавської області з позовною заявою до Кіровської сільської ради  про визнання права власності на рухоме пайове майно та з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просив: 
- визнати  за набувальною давністю права власності на рухоме пайове майно у кількості 70 одиниць загальною вартістю 395 783,01 грн.;
- зобов`язати відповідача зареєструвати право власності на пайове майно на суму  491 023,27 грн. з подальшою видачею йому свідоцтва на право власності на пайове майно;
- зобов`язати відповідача виключити з реєстру пайовиків власників майнових паїв у кількості 67 осіб.
Рішенням господарського суду Полтавської області від 15.06.2017 у справі № 917/564/17 у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с 83-85 т. 1). 
Зокрема у вказаному рішенні судом встановлено, що 16.06.2000 власники майнових паїв колишнього КСП ім. Леніна уклали договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться в спільній частковій власності.
Відповідно до додатків №1 та № 2 до договору про спільне володіння, користування і розпорядження майном, загальна сума пайового майна членів КСП ім. Леніна становила  7 604 562,21 грн.
Вказаним договором співвласники домовилися спільно володіти, користуватися та розпоряджатися пайовим майном, яке вони погоджуються отримати у спільну часткову власність, як єдиний майновий комплекс (п. 1.1. договору).
Відповідно до розділу 2 вказаного договору з метою оперативного вирішення питань, що виникають в процесі виконання договору, співвласники делегують ОСОБА_1 , повноваження якого визначені у пункті  2.2. договору.
22.02.2001 між співвласниками майна, в особі Уповноваженого ОСОБА_1.  та СТОВ "Злагода" було укладено договір оренди основних засобів, загальною вартістю   5 619 220,16 грн, а також договір про безоплатне користування майном загальною вартістю 37 7581 грн.
Згідно п. 1.1. договору оренди від 22.02.2001 співвласники передають належні їм на праві спільної власності основні засоби господарству (СТОВ "Злагода") в оренду строком на десять років.
20.10.2007 між співвласниками пайового майна та СТОВ "Злагода" було укладено додаткову угоду № 1 до договору оренди пайового майна, що знаходиться у спільній частковій власності колишніх членів КСП "ім. Леніна" від 16.06.2000 в частині зміни вартості переданого в оренду пайового майна та змін до відповідного переліку пайового майна, із переліку пайового майна було виключено майно, яке не використовується і не буде в подальшому використовуватись в господарській діяльності підприємства, в кількості 112 одиниць на загальну суму  714 308,62 грн. 
Аналізуючи умови цієї додаткової угоди, суд дійшов висновку, що твердження позивача про те, що  вказаною додатковою угодою № 1 були внесені зміни до договору оренди майна від 20.02.2001, є безпідставним.
Крім цього, зазначену додаткову угоду укладено між СТОВ "Злагода" та співвласниками пайового майна колишнього КСП "ім. Леніна", в особі уповноваженого ОСОБА_1., проте від імені орендодавця (співвласників) додаткову угоду № 1 підписано уповноваженою особою від співвласників майнових паїв членів колишнього КСП "ім. Леніна" ОСОБА_2. Поряд з цим, позивачем не доведено, чому замість ОСОБА_1. цю додаткову угоду підписано ОСОБА_2., враховуючи те, що відповідно до договору від 16.06.2000 ОСОБА_1 є уповноваженою особою від співвласників строком на 10 років.
Таким чином суд встановив, що в матеріалах справи відсутні докази внесення змін саме  до договору оренди від 22.02.2001. Вказаний договір діяв 10 років (п. 6.2. договору).
02.04.2011 між співвласниками майна та СТОВ "Злагода" укладено новий договір оренди, згідно якого загальна вартість основних засобів, які передаються в оренду, становить 6114706,02 грн. (п. 1.5. договору).
Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовної якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, встановлені у рішенні господарського суду Полтавської області від 15.06.2017 у справі № 917/564/17 факти не доводяться знову при вирішенні справи  917/2086/19, тобто носять для даної справи преюдиціальний характер.
Слід зазначити, що у постанові від 01.08.2018  у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. 
       Поряд з цим, Велика Палата Верховного Суду  у постанові від 14.05.2019 у справі №910/17274/17, серед іншого, зазначила, що  не вбачає підстав для відступу від вищенаведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Як вже зазначалося, рішенням господарського суду Полтавської області від 15.06.2017 у справі № 917/564/17 було встановлено  преюдиційні для справи 917/2086/19 факти, зокрема: 1) факт того, що позивачем не доведно обставини внесення змін саме  до договору оренди від 22.02.2001, який відповідно до пункту 6.2 цього договору діяв 10 років, тобто до 22.02.2011 року; 2) факт укладення 02.04.2011 між співвласниками майна та СТОВ "Злагода"  нового договору оренди, згідно  умовами якого загальна вартість основних засобів, які передаються в оренду, становить 6114706,02 грн. (п. 1.5. договору).
Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Колегія суддів також зазначає, що при набувальній давності тягар доказування добросовісності лягає на зацікавлену сторону - на позивача. Наявність у володільця певної правової підстави для володіння майном виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю.
Разом з цим, ВСГК «Злагода» не доведено, що  новий договір оренди майна від 02.04.2011 між співвласниками майна та СТОВ "Злагода" припинив свою дію не пізніше ніж за п`ять років до звернення позивача із позовом у справі №910/17274/17, або що спірне майно було виключено зі складу орендованого за цим договором майна, тобто що на час звернення із даним позовом позивач володів спірним рухомим майном без відповідного титулу протягом п`яти років, що надавало б йому можливість задавнити таке володіння в порядку статті 344 Цивільного кодексу України. 
Отже позивачем не доведено наявності такої необхідної умови набуття права власності на спірне майно, як безтитульність володіння протягом строку, встановленого статтею 344 Цивільного кодексу України для задавнення рухомого майна.
Виходячи з правової позиції, викладеної в постановах Верховного Суду по справі №924/925/17 від 22.05.2018, №922/1574/17 від 25.05.2018, №920/999/16 від 09.07.2019 відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. При цьому саме ці особи мають  не визнавати або оспорювати це право позивача і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження. 
Крім того, в постанові Верховного Суду від 28 квітня 2020       року по справа №552/1354/18 також визначено, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. 
Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.
Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у рішенні господарського суду Полтавської області від 15.06.2017 у справі № 917/564/17, власником майна, право власності на яке просить визнати позивач, є власники майнових паїв колишнього КСП ім. Леніна. В той же час, саме ці особи мають  не визнавати або оспорювати це право позивача і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження. Натомість, позивачем не доведено і в матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують існування спірних правовідносин з приводу майна, право власності на яке просить визнати позивач з власниками  майнових паїв колишнього КСП ім. Леніна. Крім того, як вбачається з матеріалів справи право користування спірним майном не оспорюється і відповідачем у даній справі.  Таким чином, позивачем  не доведено порушення  відповідачем прав позивача  на спірне майно.
Щодо висновку місцевого господарського суду про те, що частиною 4 ст. 344 ЦК України встановлено вичерпний перелік видів  майна  право власності за набувальною давністю, на які набуваються  за рішенням суду (нерухоме майно, транспортні засоби та цінні папери), то колегія суддів не може погодитися із таким висновком, зважаючи на таке.
Місцевий господарьский суд виходив з того, що  частиною 4  ст. 344 ЦК України встановлено вичерпний перелік видів  майна  право власності за набувальною давністю, на які набуваються  за рішенням суду. Це нерухоме майно, транспортні засоби та цінні папери. Тобто, суд вважав, що чинним законодавством не передбачено  набуття права власності за набувальною давністю  за рішенням суду на рухоме майно, яке не є  транспортним засобом чи цінними паперами. 
Зокрема, як встановлено місцевим господарським судом, спірне майно (згідно визначеного позивачем переліку) не належить до категорії  транспортних засобів і не є цінними паперами, отже, як вважав суд, підстави для набуття позивачем права власності на спірне майно за набувальною давністю в такому випадку відсутні.  
З цього приводу колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 4 статті 344 Цивільного кодексу України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. 
Отже, зі змісту даної норми випливає, що вона встановлює обов`язковість судової процедури із прийняттям відповідного рішення суду як необхідну умову для набуття права власності за набувальною давністю щодо нерухомого майна, транспортних засобів, цінних паперів. В той же час,  вичерпного переліку майна, на яке може бути визнано право власності за набувальною давністю, зазначена норма не містить. 
                                                             Статтею 179 ЦК України визначено поняття речі та встановлено, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. 
  До нерухомих  речей  (нерухоме майно, нерухомість) належать  земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.  Рухомими речами є  речі, які можна вільно переміщувати у просторі (ст. 181 ЦК України). 
 Таким чином,   висновок суду першої інстанції про відсутність підстав  для набуття позивачем права власності на спірне майно за набувальною давністю  в порядку ч. 4 ст. 344 ЦК України через те, що  спірне майно (згідно визначеного позивачем переліку) не належить до категорії  транспортних засобів і не є цінними паперами,  є помилковим. В той же час наведений висновок не мав наслідком  прийняття невірного по суті рішення судом першої інстанції, який за результатом розгляду справи дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Крім того, зазначена обставина жодним чином не спростовує факту недотримання позивачем умов, необхідних для набуття права власності на спірне майно за набувальною давністю, про що було зазначено вище.
Таким чином, з урахуванням встановлених по справі обставин в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю з`ясував обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та  процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні. 
Оскільки апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, то, з урахуванням  положень статті 129 ГПК України, здійснені  ним судові витрати за апеляційною скаргою відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями 129, 270, 271, 180, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтею 276 Господарського процесуального кодексу України,  колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Виробничого сільськогосподарського  кооперативу "Злагода" залишити без задоволення.
          Рішення Господарського суду Полтавської області від 08.10.2020 по справі №917/2086/19 залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
          Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено  08.02.2021

Головуючий суддя                                                                    В.В. Лакіза

Суддя                                                                                           Л.М. Здоровко  

Суддя                                                                                           О.В. Плахов