У х в а л а  
І м е н е м  У к р а ї н и
 
20 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 756/11750/15
провадження № 61-17843 ск 20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,                        Стрільчука В. А,  
 
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 03 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця Вольф Тетяни Леонідівни, заінтересована особа (стягувач) - ОСОБА_2 , 
 
В с т а н о в и в:
 
У липні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва зі скаргою, в якій просив визнати незаконними дії приватного виконавця Вольф Т. Л. щодо опису та арешту майна боржника, а саме 1/2 частини нежилого приміщення за адресою:                     АДРЕСА_1 .
 
Скарга обґрунтована тим, що приватним виконавцем не було належним чином повідомлено ОСОБА_1 про вчинення виконавчих дій та не надано матеріалів виконавчого провадження для ознайомлення. Також скаржник зазначав, що опис та арешт вказаного майна відбувся з порушенням норм чинного законодавства і черговості здійснення виконавчих дій.
 
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 03 липня 2020 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця                Вольф Т. Л., заінтересована особа - ОСОБА_2 .
 
Постановою Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишено без задоволення, а ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 03 липня 2020 року - без змін.
 
27 листопада 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 03 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року.
 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , просить суд касаційної інстанції скасувати ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 03 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду                               від 29 жовтня 2020 року, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована, тим що судом першої інстанції, було проігноровано заяву про відкладення розгляду справи та проведено судове засідання без участі скаржника. Також зазначив, що судом першої інстанції не було витребувано у приватного виконавця всіх матеріалів виконавчого провадження та не з`ясовано, чи міститься в них підпис боржника з відміткою про ознайомлення з ними, що призвело до постановлення помилкової ухвали.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги до              30 грудня 2020 року, який не міг перевищувати десяти днів з дня вручення копії ухвали.
 
На виконання вимог указаної вище ухвали, у встановлений суддею строк,               ОСОБА_1 надіслав матеріали на усунення недоліків.
 
Дослідивши касаційну скаргу  ОСОБА_1 , Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з огляду на наступне.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження ухвал судів першої та апеляційної інстанцій, визначених в пунктах 2, 3 частини першої цієї статті ЦПК є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Постановляючи ухвалу від 03 липня 2020 року про відмову у задоволенні скарги суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції в постанові від 29 жовтня 2020 року, виходив із того, що доводи                ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не було витребувано у приватного виконавця матеріалів виконавчого провадження є необґрунтованими, а дії приватного виконавця щодо опису та арешту майна боржника відповідають вимогам законодавства України.
 
Верховний Суд погоджується із відповідними висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони відповідають нормам чинного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, а також фактичним обставинам справи, встановленими судом на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження наданих доказів з огляду на таке.
 
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. 
 
Статтею 447 ЦПК України визначено право сторони виконавчого провадження на звернення до суду із скаргою, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, порушено їх права та свободи.
 
Як установлено судами першої та апеляційної інстанцій, 26 грудня 2018 року Оболонським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист                       № 756/11750/15 на виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 липня 2020 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації 1/2 частини вартості внесених спільних коштів подружжя за пакет цінних паперів на загальну сумму 52 496 100,00 грн.
 
Згідно з постановою приватного виконавця Вольф Т. Л. від 21 лютого                   2019 року було відкрито виконавче провадження № 58460582 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації 1/2 частини вартості внесених спільних коштів подружжя за пакет цінних паперів на загальну суму 52 496 100,00 грн на підставі виконавчого листа  № 756/11750/15-ц від                     26 грудня 2018 року, виданого Оболонським районним судом м. Києва.
 
У виконавчому провадженні № 58460582, приватним виконавцем Вольф Т. Л. було винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника. Зазначену постанову було направлено у визначені в постанові банківські установи для виконання, проте її було повернуто приватному виконавцю без виконання, у зв`язку з відсутністю відкритих рахунків, що належать боржнику.
 
Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Приватним виконавцем було вчинено інші передбачені Законом України «Про виконавче провадження» дії, спрямовані на виявлення належного боржнику нерухомого майна, на яке можна було б звернути стягнення.
 
У зв`язку з чим приватним виконавцем Вольф T. Л. було винесено постанову про опис та арешт майна боржника у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження», а саме 1/2 частини нежитлових приміщень № 1-4, літ. В, ділянки № 7 (секції 5- 6), загальною площею 838,0 кв. м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
У статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності, тощо.
 
У частині першій статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
 
Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів виконавчої служби щодо виконання рішення суду можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку передбаченому законом.
 
В частині першій статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи 
або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Доводи заявника про те, що судом першої інстанції проігноровано заяву про відкладення розгляду справи та проведено судове засідання без участі скаржника і не витребувано у приватного виконавця всіх матеріалів виконавчого провадження, не з`ясовано чи міститься в них підпис боржника з відміткою про ознайомлення є безпідставними, оскільки як встановлено судами в матеріалах справи не міститься клопотання боржника про витребування матеріалів виконавчого провадження. 
 
Крім того, з рішень судів першої та апеляційної інстанцій вбачається, що скажник просив суд визнати незаконними дії приватного виконавця Вольф Т. Л. щодо опису та арешту майна боржника, а саме 1/2 частини нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , в той час як приватним виконавцем Вольф T. Л. було винесено постанову про опис та арешт майна боржника а саме 1/2 частини нежитлових приміщень №1-4, літ. В, ділянки №7 (секції 5- 6), загальною площею 838,0 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 . Тобто, заявник не зазначив з якою саме постановою приватного виконавця він не погоджується.
 
Таким чином, при розгляді даної справи, судами правомірно та обґрунтовано встановлено відсутність в оскаржуваних діях приватного виконавця порушень вимог Закону України «Про виконавче провадження».
 
Відповідно до статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
 
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
 
У зв`язку із вищезазначеним, Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для скасування ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 03 липня                  2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року.
 
Зазначені у касаційній скарзі інші аргументи, Верховний Суд також вважає необґрунтованими та виключно суб`єктивними судженнями заявника, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з фактичними обставинами, встановленими судами в оскаржуваних рішеннях.
 
Із змісту касаційної скарги, вбачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності ухвали Оболонського районного суду м. Києва від                               03 липня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року.
 
У відповідності до частини четвертої статті  394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Керуючись частинами четвертою-шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
У х в а л и в:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною                               ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 03 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця Вольф Тетяни Леонідівни, заінтересована особа (стягувач) - ОСОБА_2 , 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити  особі, яка подала скаргу.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

                                                                                                                        В. А. Стрільчук