ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
10 лютого 2021 року           справа №200/8341/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Казначеєва Е.Г.,  Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 200/8341/20-а (головуючий суддя І інстанції – Буряк І.В.), складене у повному обсязі 15 жовтня 2020 року у м. Слов`янськ Донецької області за позовом ОСОБА_1 до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання рішення протиправним, зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                        ВСТАНОВИВ:

09 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про:
-          визнання протиправним та скасування рішення Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області №235 від 02 липня 2020 року про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 ;
- зобов`язання Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області зарахувати ОСОБА_1 періоди роботи, зазначені у трудовій книжці НОМЕР_1 , дата заповнення 04 серпня 1982 року, виданої на ім`я ОСОБА_1 , у загальний трудовий (страховий) стаж;
- зобов`язання Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 26 червня 2020 року зарахувавши до загального (страхового) стажу періоди роботи зазначені у трудовій книжці НОМЕР_1 , дата заповнення 04 серпня 1982 року, виданої на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 1-4).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року  позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області №235 від 02 липня 2020 року про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком, відповідно до закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”. Зобов`язано Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 26 червня 2020 року, з урахуванням висновків суду викладених у рішенні. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 65-70).
Не погодившись з вищевказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та  процесуального права, просила суд частково скасувати рішення або змінити та задовольнити наступні позовні вимоги, а саме:
-          зобов`язати Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області зарахувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , періоди роботи, зазначені у трудовій книжці НОМЕР_1 , дата заповнення 04 серпня 1982 року, виданої на ім`я ОСОБА_1 , у загальний трудовий (страховий) стаж;
-          зобов`язати Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , про призначення пенсії за віком від 26 червня 2020 року зарахувавши до загального (страхового) стажу періоди роботи зазначені у трудовій книжці НОМЕР_1 , дата заповнення 04 серпня 1982 року, виданої на ім`я ОСОБА_1 
-          або зазначити в описовій та мотивувальній частині  судового рішення про необхідність зарахування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , періоди роботи, зазначені в трудовій книжці НОМЕР_1 , дата заповнення 04 серпня 1982 року, виданої на ім`я ОСОБА_1 , у загальний трудовий (страховий стаж) при повторному розгляді заяви про призначення пенсії.
Вказала, що матеріалами справи підтверджено, що трудова книжка НОМЕР_1 належить позивачу.
При цьому, жодними нормативно-правовими актами не передбачено право відповідача не враховувати увесь стаж, зазначений у трудовій книжці позивача, у випадку коли прізвище, ім`я та по батькові та дата народження повністю збігаються з прізвищем, ім`ям та по батькові, дата народження що зазначені у свідоцтві про народження та в паспорті.
Вважає, що суд першої інстанції неповністю з`ясував обставини по справі (а.с. 87-92).
Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.
21 січня 2021 року від відповідача до канцелярії суду надійшов відзив на апеляційну скаргу із проханням залишити постанову суду першої інстанції без змін.
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що 26 червня 2020 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , звернулась до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області із заявою №5642 про призначення пенсії за віком. 
Рішенням відповідача №235 від 02 липня 2020 року (а.с. 13-14) позивачу відмовлено у призначенні пенсії. В обґрунтування відмови, відповідачем зазначено, що позивач не має необхідної кількості страхового стажу передбаченого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». При цьому відповідачем при розрахунку стажу не враховано відомості трудової книжки позивача, з огляду на наступне.
Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №0002677636 з`ясовано, що позивачкою 21 вересня 1983 року змінено прізвище з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 відповідно актового запису про шлюб, натомість дата заповнення трудової книжки НОМЕР_1 від 04 серпня 1981 року. На першому аркуші зазначено три зміни прізвища, але відсутній документ, який підтверджує зміну з дівочого прізвища на ОСОБА_3 . Своє свідоцтво про народження заявниця не надала. За вказаних обставин, управління не має можливості прийняти до уваги дані трудової книжки від 04 серпня 1981 року, при визначенні права на пенсію.
 Не погодившись із відмовою у призначенні пенсії позивач звернулась до суду із даним позовом.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що  рішення про відмову в призначенні пенсії за вислугу років підлягає скасуванню, із зобов`язанням управління повторно розглянути заяву про призначення пенсії. 
При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач не скористався наданими повноваженнями щодо, надання позивачу відповідної розписки з переліком не достатніх документів у відповідача та не надав позивачці відповідного терміну для їх надання, рішення про відмову у призначені пенсії прийнято формально, з чого слідує необхідність його скасування з повторним розглядом заяви позивача.
Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції частково, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій затверджений  Постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року N 22-1, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за N 1566/11846.
Перелік документів, що додаються до заяви про призначення, перерахунок та поновлення  пенсії визначений Розділом 2 цього Порядку.
Відповідно до пунктів 2 та 3 пункту 2.1 Порядку 22-1 до заяви про призначення пенсії надаються документи про стаж, що визначені  Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу). За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, структурний підрозділ, відповідальний за ведення персоніфікованого обліку (далі - відділ персоніфікованого обліку), надає структурному підрозділу, відповідальному за призначення пенсії, довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - реєстр застрахованих осіб) за формою згідно з  додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з  додатком 3  до Положення.
Частинами 1, 3 ст. 44 Закону “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” передбачено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Згідно з пунктом 4.2. Порядку 22-1 при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі; 4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 4), копія якої зберігається у пенсійній справі.
Пунктом 4.3 Порядку передбачено, що не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.
Пунктом 4.7 Порядку передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.
Слід також зазначити, що відповідно до п. 7 ч.  4 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління пенсійного фонду України 22 грудня 2014 року за № 28-2 (далі – положення), серед основних завдань управління є, зокрема,  завдання призначати (здійснювати перерахунок) і виплату пенсії, щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат відповідно до законодавства.
Відтак, тільки Пенсійний фонд (та його структурні підрозділи) наділені повноваженнями щодо призначення/відмови у призначенні пенсії з прийняттям відповідного рішення з повним мотивуванням періодів зарахування  або відмови у зарахуванні  стажу роботи до вислуги років.
Таким чином, з урахуванням вищезазначених норм, після отримання заяви позивача про призначення пенсії, відповідач повинен був розглянути її та прийняти вмотивоване рішення із наданням оцінки кожному періоду навчання, роботи, служби.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач 02 липня 2020 року прийняв рішення № 235 про відмову у призначені пенсії у зв`язку із відсутністю необхідного стажу (наявний 21 рік 04 місяці 27 днів).
Відповідачем до суду не надано доказів повідомлення позивача про необхідність подання додаткових документів, яких не достатньо для призначення пенсії, що і послугувало підставою для суду першої інстанції для його скасування та зобов`язання повторного розгляду заяви позивача.
Щодо доводів апелянта про необхідність вказання в судовому рішенні про перегляд заяви позивача про призначення пенсії на підставі трудової книжки № НОМЕР_1 від 04 серпня 1981 року, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Встановлення юридичного факту врегульовано нормами Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), та вирішення даного питання відновиться до підсудності місцевих загальних судів.
Отже, у разі неможливості отримання документів, які підтверджують відповідність прізвища вказаного при оформленні трудової книжки, з урахуванням приписів ЦПК України, позивач має право звернутися безпосередньо до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме щодо належності певних документів саме їй.
Пунктом 26 Порядку № 637 визначено, що якщо ім`я, по батькові та прізвище, які зазначені в документі, що підтверджує трудовий стаж, не збігаються з ім`ям, по батькові або прізвищем особи за паспортом або свідоцтвом про народження, факт приналежності цього документа даній особі може бути встановлено у судовому порядку.
Згідно із пунктом 6 частиною 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.  Відповідно до пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення, заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. Суд може встановлювати факти, які й за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав.
Відтак, позивачем обрано не вірний спосіб захисту щодо визнання трудової книжки № НОМЕР_1 від 04 серпня 1981 року належної саме позивачу, оскільки таке питання має розглядатись у порядку цивільного судочинства в суді загальної юрисдикції.
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.
На думку суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону держорган може приймати різні рішення.
Суд апеляційної інстанції ще раз наголошує, що управлінням не прийнято вмотивоване рішення по суті заяви позивача про призначення пенсії, не надано оцінки  наявного трудового стажу, не витребуванні документи, не надано часу позивачу для надання підтверджуючих документів, відтак у суду відсутнє право на втручання в дискреційні повноваження управління щодо надання оцінки наявності у позивача права на призначення пенсії, відтак позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву з урахуванням конкретної трудової книжки є передчасними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Стаття 13  Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Дискреційні повноваження — це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження – це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції, враховуючи відсутність встановлення факту належності трудової книжки саме позивачу (в окремому провадженні), дійшов висновку про передчасність цих вимог та достатність захисту прав позивача в частині повторного розгляду заяви про призначення пенсії позивачу.
Відтак, описова та мотивувальна частина рішення не підлягає зміні, а рішення не підлягає скасуванню.
При цьому, вказання позивачем невірної дати оформлення трудової книжки у позовній заяві не є підставою для скасування рішення суду, оскільки в спірному рішенні управління надано оцінку трудової книжки 1981 року заповнення.
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що станом на дату розгляду цієї справи постанова Донецького окружного адміністративного суду від15 жовтня 2020 року виконана управлінням у добровільному порядку шляхом прийняття рішення № 552 від 04 січня 2021 року про відмову в призначенні пенсії за віком.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а  доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.  
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

                                                            ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення .
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 200/8341/20-а – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 10 лютого 2021 року.

Судді                                                                                     Е.Г. Казначеєв                          
                                                                                                І.В. Геращенко
                                                                                             Г.М. Міронова