Номер провадження: 22-ц/813/4243/21 
Номер справи місцевого суду: 522/19474/19
Головуючий у першій інстанції Донцов Д.Ю.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22.01.2021 року                                                                                м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого – Сєвєрової Є.С.,
суддів: Ващенко Л.Г., Колеснікова Г.Я., 
учасники справи: 
позивач– Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 14 вересня 2020 року у складі судді Донцова Д.Ю.,
в с т а н о в и в:
У листопаді 2019 року АТ КБ  «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення солідарно заборгованості в розмірі 17 348,16 доларів США, що за курсом 25,23 відповідно до розпорядження НБУ від 30.08.2019 складає 437 694,08 грн., станом на 30.08.2019 за кредитним договором №OD30АЕ00000181 від 10.10.2007, яка складається з заборгованості за тілом кредиту.
В подальшому позивач звернувся з уточненою позовною заявою та просив стягнути з ОСОБА_1 пеню за несвоєчасне виконання зобов`язання за кредитним договором у розмірі 13289,07 доларів США за період з 13.08.2018 по 30.08.2019.
07.09.2020 позивач подав заяву про зменшення позовних вимог та просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 3793,36 доларів США, що за курсом 25,23 відповідно до службового розпорядження НБУ від 30.08.2019 складає 95 706,47 грн. за кредитним договором №OD30АЕ00000181 від 10.10.2007, що становить 3% річних від простроченої суми за договором за період з 17.05.2012 по 30.08.2019.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 10.10.2007 між банком та відповідачем укладено кредитний договір за умовами якого позивач надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 29 695, 13 дол. США на термін до 09.10.2012. В порушення умов кредитного договору відповідач свої зобов`язання не виконав, не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. У зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором банк звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська про звернення стягнення на заставне майно. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2012 позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, звернуто стягнення на нерухоме майно за договором застави нерухомого майна, а саме автомобіль Mitsubishi, модель Evolution, рік випуску: 2003, що належить на праві власності ОСОБА_1 для задоволення грошових вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 10.10.2007. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02.11.2015 стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 74571,90 доларів США, що за курсом 15,66 відповідно до службового розпорядження НБУ від 23.12.2014 складає 1167795,90 гривень за кредитним договором від 10.10.2007. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 15.12.2015, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.11.2015 скасовано в частині задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором та судових витрат, відмовлено в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором та судових витрат. В іншій частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.11.2015 залишено без змін. Рішення набрало законної сили 15.12.2015. Проте, рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості не виконано, у зв`язку з чим позивачем на прострочену суму кредитної заборгованості у розмірі 17348,16 дол. США нараховано 3% річних за період з 17.05.2012 по 30.08.2019 в розмірі 3 793,36 дол. США., що за курсом 25,23 відповідно до службового розпорядження НБУ від 30.08.2019 складає 95706,47 грн. станом на 30.08.2019. 
Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 14 вересня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 3 793,36 дол. США, що еквівалентно 106 100, 27 грн.
Не погодившись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позовних вимоги АТ КБ «Приватбанк» відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач у 2015 році вже звертався до суду з позовом до  ОСОБА_1  та ОСОБА_2  про стягнення заборгованості за кредитним договором від 10.10.2007. Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 02.11.2015 задовольнив позовні вимоги позивача у повному обсязі та стягнув з відповідачів на користь банку заборгованість у розмірі 74571,90 доларів США, у тому числі заборгованість за тілом кредиту. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 15.12.2015 частково скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.11.2015 в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_2 . Тобто, позивач майже через п`ять років здійснив наступну спробу стягнути заборгованість за тим же кредитом, більш того, залучив в якості солідарного відповідача особу, стосовно якої договір поруки був припинений. Позивач достеменно знав про ці обставини, однак вирішив не повідомляти про них суд. Діючи недобросовісно позивач створив додаткові витрати та емоційній стрес для відповідачів. Суд безпідставно не застосував строк позовної давності, про що просив відповідач. Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду у справі №127/15672/16-ц, стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Суд повинен був відхилити уточнену позовну заяву та розглядати позов у попередній редакції, оскільки зміна предмету та підстави позову була здійснена пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі, що є порушенням вимог ч. 3 ст. 49 ЦПК України.
Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку ст. 369 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
З матеріалів справи вбачається, що 10.10.2007 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №OD30АЕ00000181, за умовами якого Банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 29695,14 доларів США на строк до 09.10.2012, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.
10.10.2007 на забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором від 10.10.2007 між Приватбанком та ОСОБА_2 укладено договір поруки.
У зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором №OD30AE00000181 від 10.10.2007 та наявністю перед банком заборгованості, яка складалася в тому числі з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 17 348, 16 дол. США, заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2012 позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, звернуто стягнення на нерухоме майно за договором застави нерухомого майна, а саме автомобіль Mitsubishi, модель Evolution, рік випуску: 2003, що належить на праві власності ОСОБА_1 для задоволення грошових вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором №OD30AE00000181 від 10.10.2007. 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02.11.2015 стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 74 571,90 доларів США, що за курсом 15,66 відповідно до службового розпорядження НБУ від 23.12.2014 складає 1167795,90 гривень за кредитним договором №OD30AE00000181 від 10.10.2007.
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 15.12.2015 рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.11.2015 скасовано в частині задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором та судових витрат, відмовлено в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором та судових витрат. В іншій частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.11.2015 залишено без змін. Рішення набрало законної сили 15.12.2015.
У зв`язку з тим, що відповідачем заборгованість, яка була встановлена за заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2012 не погашена, позивач звернувся до суду з даним позовом нарахувавши на суму заборгованості три відсотки річних, згідно із частиною 2 статті 625 ЦК України.
У відповідності до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді трьох процентів річних не є санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, тому пред`явлення позивачем вимог про стягнення трьох відсотків річних узгоджується з вимогами закону.
Однак, вимоги позивача про стягнення з відповідача трьох відсотків річних підлягають частковому задоволенню, з урахуванням наступного.
Вбачається, що в процесі розгляду справи відповідач заявляв клопотання про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, яке залишено без розгляду.
В свою чергу, суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі стягнув з відповідача суму 3% річних за період 17.05.2012 по 30.08.2019, незважаючи на те, що з вимогами про їх стягнення позивач звернувся 07.09.2020. 
Залишаючи заяву про застосування строку позовної давності без розгляду, суд зазначив, що такої заяви не було здійснено відповідачем щодо уточнених вимог про стягнення 3% річних. А заява стосувалася лише попередніх вимог щодо процентів та неустойки, від яких в подальшому відмовився позивач.
Разом із тим, з апеляційної скарги видно, що відповідач звертає увагу на порушення судом порядку прийняття уточненого позову, який фактично є зміною предмету позову, що відбувся за три дні до судового засідання, в якому ухвалене рішення. 
Оскільки у справ відсутні відомості про вручення ОСОБА_1 зміненої заяви (а.с.4-7,т.2), справу розглянуто за його відсутності, суд не вправі був розцінювати заяву про застосування строку позовної давності лише як таку, що не стосується предмету позову. 
Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Частиною 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою N 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії")
Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме: забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" ("Stubbings and Others v. the United Kingdom").
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі N 686/21962/15-ц (провадження N 14-16цс18) зроблено висновок, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань".
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі N 127/15672/16-ц зазначено, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України), а тому 21 квітня 2015 року (дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням) і є датою, коли зобов`язання відповідачів перед банком за Кредитним договором припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Таким чином, помилковим є висновок колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду про те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених ст. 625 ЦК України, спливає через три роки після дати набрання законної сили судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості. Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах N 910/16945/14 та N 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі N 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах N 905/2324/17 та N 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі N 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Враховуючи, що відповідач на стадії розгляду даної справи у суді першої інстанції реалізував своє право щодо звернення про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, апеляційний суд з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду у справі N127/15672/16-ц прийшов до висновку про наявність підстав для застосування наслідків пропуску стоку позовної даності, та вважає, що право позивача, на отримання 3% за порушення відповідачем грошового зобов`язання обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, а з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог кінцевою датою такого періоду є 07.09.2020. 
Виходячи з вказаних обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що з урахуванням трирічного строку позовної давності, 3% річних на суму заборгованості слід нараховувати за період з 07.09.2017 і до дати звернення до суду з заявою про зменшення позовних вимог, тобто до 07.09.2020. 
В решті вимог за період з травня 2012 по 06.09.2017 слід відмовити у зв`язку із застосуванням позовної давності.
Враховуючи вищевикладене, кількість днів прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання перед позивачем становить 1097 днів, сума заборгованості відповідача перед банком становить 17 348, 16 дол. США, , а тому 3 % річних буде складати 1564 дол. США (17 348, 16 *3 % *1097)/365=1564).
Таким чином, за здійсненим апеляційним судом розрахунком, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 564 дол. США, що за курсом 25,23 відповідно до службового розпорядження НБУ від 30.08.2019 становить 39 459 грн., а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
За наведених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, суд першої інстанції не достатньо повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм неналежну правову оцінку, що дає підстави для зміни рішення суду першої інстанції.
Апеляційний суд відхиляє аргумент відповідача про те, що ст. 625 ЦК України не може застосовуватися до грошових зобов`язань відповідача перед позивачем, яке виникло за судовим рішенням.
За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, оскаржене рішення змінити, позов задовольнити частково.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 14 вересня 2020 року змінити.
Позов Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 1 564 доларів США. 
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: