ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/681/21 Справа № 208/4556/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Нельга Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2021 року         Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Макарова О.М.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги 
       Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк",

на заочне рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 квітня 2020 року по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, - 

ВСТАНОВИЛА: 

У липні 2019 року АТ КБ “Приватбанк” звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості (а.с. 3-4), та просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 25.02.2013 року у розмірі 20 580,22 грн. та судові витрати. 
В обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що 25.02.2013 року між сторонами укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карт, згідно з умовами якої відповідач отримала кредит у розмірі 9 477,90 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 0,01% на рік на суму залишку заборгованості. Проте, взяті на себе зобов`язання щодо погашення суми отриманого кредиту та відсотків за користування кредитними коштами відповідачем не виконано, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 17.06.2019 року становить 20 580,22 грн. та складається із заборгованості за кредитом в сумі 5 177,09 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 4 543,93 грн., заборгованості за пенею та комісією в сумі 9 287,40 грн., а також штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди у сумі 1 571,80 грн. 
Заочним рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 квітня 2020 року заявлені позовні вимоги АТ КБ “Приватбанк” задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/№ від 25.02.2013р., яка складається з: 

- 5 177 (п`ять тисяч сто сімдесят сім) грн. 09 коп. – заборгованість за кредитом.
– 1 921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн. 00 коп. - витрати по сплаті судового збору (а.с. 57-61).
Не погоджуючись з вказаним рішенням АТ КБ “Приватбанк”, подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в частині відмови та ухвалити в цій частині нове рішення яким заявлені позовні вимоги задовольнити, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним та не всебічним дослідженням всіх обставин справи та невідповідності висновків суду обставинам справи /а.с. 64-67/.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу АТ КБ “Приватбанк” не скористалась.
Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на заочне рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 квітня 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга АТ КБ “Приватбанк” підлягає залишенню без задоволення, рішення суду в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту скасуванню з постановленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог, в іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Проте, згідно ч. ч. 4, 5 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі.
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту суд першої інстанції виходив з їх обгрунтованості.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в іншій частині суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.
Колегія суддів не може в повній мірі погодитись з вказаними висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.
Порушуючи питання про стягнення заборгованості, позивач посилався на те, що відповідно до укладеної генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 25 лютого 2013 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 9 477,90 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. 
На підтвердження позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» надало суду розрахунок заборгованості за договором б/н від 25.02.2013 року (а.с. 8-9); копію анкети-заяви від 08.05.2007 року (а.с. 10); копію Генеральної угоди про реструктиризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 25 лютого 2013 року (а.с. 11); витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 12-35), копію паспорта ОСОБА_1 (а.с. 36).
Разом з тим, вказані документи не підтверджують факту наявності між сторонами кредитних правовідносин.
Як вбачається з матеріалів справи, анкета-заява від 08.05.2007 року підписана ОСОБА_2 (а.с. 10). Доказів того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є однією і тією ж особою, матеріали справи не містять.
Також, в матеріалах справи наявна Генеральна угода про реструктиризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 25 лютого 2013 року підписана ОСОБА_5 , який взагалі не є стороною у вказаній справі (а.с. 11). 
Такми чином, в матеріалах справи відсутня Генеральна угода про реструктиризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 25 лютого 2013 року підписана ОСОБА_4 на яку посилається банк в своєму позові, також відсутні будь-які інші документи, на яких міститься підпис позичальника та які підтверджують наявність у ОСОБА_4 кредитних зобов`язань перед банком за договором від 25 лютого 2013 року.
Інші наявні в матеріалах справи докази жодним чином не підтверджують факту укладання між банком та ОСОБА_4 кредитного договору від 25 лютого 2013 року, невиконання вказаного договору нею та наявності в неї заборгованості за вказаним договором.
За змістом ст.ст. 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Статтею 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що АТ КБ «Приватбанк» не доведено факту отримання відповідачем ОСОБА_4 за кредитним договором б/н від 25 лютого 2013 року, кредитних коштів, користування ними та неналежного виконання щодо їх повернення. Докази, що відповідають вимогам ст.ст. 76-80 ЦПК України, суду не надані.
З огляду на викладене, колегія судів приходить до висновку, що надані банком докази не підтверджують надання відповідачу кредиту, оскільки матеріали справи не містять будь-яких документів підписаних позичальником 25 лютого 2013 року щодо отримання кредитних коштів.
Судом першої інстанції не було враховано вищевикладеного у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов помилкового та передчасного висновку щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту, тому в цій частині рішення суду підлягає скасуванню.
Звертаючись з апеляційною скаргою банком також не було надано будь-якого доказу на підтвердження виникнення між сторонами кредитних зобов`язань за договором від 25 лютого 2013 року, а доводи скарги не можуть усунути вищевказані розбіжності.
За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Проте, суду не надано будь-яких належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі – Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги положення ч. 1 ст. 376 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України та враховуючи, що у задоволенні позовних вимог АТ КБ “Приватбанк” було відмовлено в повному обсязі, судові витрати необхідно залишити за позивачем.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" — задовольнити частково. 
Заочне рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 квітня 2020 року в частині задоволення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту та витрат по сплаті судового збору – скасувати.

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" про стягнення заборгованості - відмовити. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 
Судді:                                                                Е.Л. Демченко 
                                                                       О.М. Макаров