УКРАЇНА

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Єдиний унікальний номер справи: 362/6506/20. Номер провадження 33/824/1386/2021. Категорія: ст. 188-40 КпАП України.  	     Головуючий у суді першої інстанції - Кравченко Л.М.      Головуючий у апеляційній інстанції - Дзюбін В.В.  	
 
П О С Т А Н О В А
Іменем України
 
15 березня 2021 року м. Київ 
 
Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду - Дзюбін В.В., 
 
за участю апелянта - ОСОБА_1 ,   
        
переглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні  адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Васильківського районного суду Київської області від 28 січня     2021 року,
у с та н о в и в:
 
Цією постановою судді місцевого суду:
 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, яка народилась в сел. Рославичі Васильківського району Київської області, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , -  
             
визана винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 188-40 КпАП України та на неї накладено стягнення у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає        1 700 грн.
 
Також постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати в розмірі 454 грн.  
 
ОСОБА_1 прятягнена до адміністративної відповідадьності за невиконання законних вимог Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. 
             
Як визнав установленим за змістом постанови суддя місцевого суду, до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини звернувся кореспондент Департаменту журналістських проектів ІП "1 + 1" ОСОБА_2 стосовно порушення Рославичівською сільською радою вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації". При цьому заявник звертався до Ради із запитом від 19.06.2020 року щодо надання окремої інформації стосовно проекту землевідведення в сел. Рославичі на ім`я ОСОБА_3 . Листом Ради від 24.06.2020 року надано відповідь, яка містить неповну інформацію. В зв`язку з цим, з метою поновлення права заявника на інформацію до Ради надіслано повторний запит листом Секретаріату від 2470772020 року №20907.4/44 про надання до регіаонального представництва Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у Київській області (м. Київ, вул. Інститутська, 21/8) повної запитуваної інформації. Проте вимоги викладені у запиті повторно не виконані. 
 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи винесене суддею місцевого суду рішення про визнання її винуватою за ст. 188-40 КпАП України незаконним і необґрунтованим, із грубими порушеннями вимог адміністративного процесуального та матеріального права, просить: постанову судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 січня 2021 року скасувати та провадження в справі на підставі п. 1 ст. 247 КпАП України закрити за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 188-40 КпАП України.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду щодо змісту оскаржуваної постанови судді місцевого суду та основні доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , яка підтримала апеляційну скаргу за викладених у ній обставин; вивчивши матеріали адміністративної справи, перевіривши та оцінивши доводи скарги, викладені апелянтом, - суд апеляційної інстанції вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню за таких підстав. 
 
За змістом ст. ст. 245, 251, 252, 278 КпАП України, завданням провадження     в справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності   із законом.
 
Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами.
 
Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
 
Готуючись до розгляду справи про адміністративне правопорушення, зокрема, підлягають вирішенню питання: чи правильно складено протокол та інші матеріали справи, чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду, чи витребувано необхідні додаткові матеріали.
 
При розгляді справи про адміністративне правопорушення необхідно належно з`ясовувати питання: чи було вчинене таке правопорушення, чи винна дана особа         в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.  
 
 Також при розгляді справ про адміністративні правопорушення необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у статтях 247, 280 КпАП України, а зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 цього Кодексу. У ній, зокрема, потрібно наводити докази, на яких грунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначати мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
 
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 7 КпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як     на підставах і в порядку встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. 
 
Разом з тим, за змістом п. 42 рішення Європейського суду з прав людини "Бендерський проти України" від 15.11.2007 року зазначається, що право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені. 
 
Ці вимоги закону при розгляді суддею місцевого суду адміністративної справи щодо ОСОБА_1 належним чином не виконані, виходячи з наступного. 
 
Так, за змістом диспозиції ст. 188-40 КпАП України, зокрема, передбачена адміністративна відповідальність за невиконання законних вимог Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.
 
При цьому об`єктом даного адміністративного правопорушення є суспільні відносини, пов`язані із забезпеченням діяльності Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.
 
Об`єктивна сторона правопорушення виражається у невиконанні законних вимог Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (формальний склад).
 
Суб`єкт адміністративного правопорушення - як громадянин, так і посадові особи.
 
Суб`єктивна сорона правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі умислу.  
 
Проте зазначені ознаки складу цього адміністративного правопорушення як     в протоколі про адміністративне правопорушення від 30.11.2020 року /а. с. 1-5/, так і за текстом постанови судді місцевого суду /а. с. 28-30/ - не зазначені, що виключає     в діях ОСОБА_1 наявність складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 188-40 КпАП України. 
 
Як убачається з матеріалів справи, відповідь на запит про доступ до публічної іняормації, який надійшов від громадянина ОСОБА_2 , було надано секретарем сільської ради ОСОБА_4 , а не ОСОБА_1 , яка будь-якого відношення до розгляду вказаного запиту, підготовки матеріалів, визначення обсягу та змістовного наповнення відповіді - не мала. У подальшому, не погодившись із повнотою отриманої інформації, ОСОБА_2 звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, якою й було складено адміністративний протокол за ст. 188-40 КпАП України, незрозуміло чому, щодо ОСОБА_1 .
 
Відповідно до ст. 14 КпАП України посадові особи підлягають адміністративній відповідальності за адміністративні праивопорушення, пов`язані        з недодержанням установлених правил у сфері охорони порядку управління, державного і громадського порядку, природи, здоров`я населення та інших правил, забезпечення виконання яких входить до їх службових обов`язків.
 
Згідно ч.1 ст. 5, ч. 1 ст. 12 Закону України "Про місцеве самоврядування           в Україні" сільський, селищний, міський голова (далі - міський голова) входить до мистеми місцевого самоврядування і є головною посадовою особою терітеріальної громади відповідно села (добровільного об`єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста.
 
Конституційний суд України в п. 4 Рішення від 6 липня 1999 року №7-рп/99 роз`яснив, що міський голова як особа, що має представницький мандат, виступає від імені виборців, зокрема, предствляє теріторіальну громаду, міську раду та її виконавчий комітет у відносинах з державними органами, іншими органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян тощо; звертається до суду               з питань визнання незаконними актів відповідних органів місцевого самоврядування, місцевих органів виконавчої влади, підпріємств, установ, організацій, які обмежують правата інтереси теріторіальної громади, а також повноваження ради та її органів; укладає від імені теріторіальної громади, міської ради та її виконвчого комітету договори відповідно до законодавства (ч. 3 ст. 42 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"). Виконання цих функцій та повноважень має місце тому, що виборці обрали його і наділили мандатом (тобто дорученням).

З урахуванням наведеного, міський голова хоча і входить до системи місцевого самоврядування, однак не є органом місцевого самоврядування - сільською, селищною, міською радою або їх виконавчим органом, а тому ОСОБА_1 не володіє публічною інформацією і в розумінні     п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону №2939-VI - не може бути її розпорядником.
 
Статтею 22 Закону Украни "Про Уповноваженого Верховної Ради України       з прав людини за посадовими особами закріплено лише обов`язок співпраці,                    у тому числі шляхом надання відповідних пояснень, проте цей обов`язок виникає  лише за наявності законної вимоги Уповноваженого або його представника.
 
Між тим, такий обов`язок у посадової особи виникає лише тоді, коли вона отримала таку вимогу від Уповноваженого або його представника, що у межах розгляду цієї справи та підтвержено належними й допустимими доказами, тобто факт отриманя Рославвичівською сільською радою листа представника Уповноваженого Верховної Рада України з прав людини, - не підверджений, оскільки така подія місця не мала, а саме до Рославичівської сільської ради вимога від Уповноваженого або його представника з порушеного питання - не надходила.
 
Також, на порушення вимог ч. 2 ст. 254 КпАП України пртокол про адміністративне правопорушення складений 30.11.2020 року /а. с. 1-5/, тобто набагато пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка начебто вчинила  правопорушення, зі сплином майже трьох місяців після вказаної події. До цього ж, копія зазначеного протоколу не була вручена під розписку ОСОБА_1 . 
 
Крім цього, за змістом протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 не відповідає вимогам ч. 1 ст. 256 КпАП України, так як не містить прізвищ і адреси свідків події /а. с. 1-5/, та загалом такі в справі не встановлені, а також з порушенням ч. 4 ст. 256 КпАП України, згідно її імперативного припису при складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.
 
До того ж, суддя місцевого суду в постанові не дотримався вимог ч.1 ст. 256 КпАП України в частині заначення нормативного акту, який передбачає відповідадьність за дане правопорушення, визнавши ОСОБА_1 винуватою за ч. 2 ст. 188-40 КпАП України, хоча вказана стаття адміністративного закону складається       з однієї частини.  
  
Статтею 62 Конституції України , зокрема, передбачено, що усі сумніви щодо доведеності вини особи повинні тлумачитись на її користь.
 
Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.  
 
У відповідності до п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 року у справі "Кобець проти України" (з урахуванням первісного визначення принципу "поза розумним сумнівом" у справі "Авшар проти Туреччини") доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростованих презумцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом. 
 
Таким чином, при винесенні суддею місцевого суду оскаржуваної постанови порушені принципи всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин, не досліджено всіх фактичних обставин справи, що призвело до хибного висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні нею правопорушення, передбаченого ч. 2          ст. 188-40 КпАП України. 
 
У силу принципу презупції невинуватості, що підлягає застосуванню               у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені винуватість особи та його подія  мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи. 
 
 Крім того, адміністративну справу суддею місцевого суду розглянуто з істотними порушеннями процесуальних прав ОСОБА_1 , оскільки відповідно до вимог ч. 1 ст. 268 КпАП України справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише    у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи      і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Але, незважаючи на ці вимоги закону, суддя місцевого суду розглянув справу без участі ОСОБА_1 , чим порушив її права надавати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання та користуватися послугами захисника. Будь-які дані про належне повідомлення ОСОБА_1 про дату, час і місце розгляду справи в її матеріалах - відсутні. 
 
Зокрема, ЄСПЛ наголошує на тому, що "принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище з протилежною стороною (рішення від 27.10.1993 року у справах "Авотіньш проти Латвії", заява №17502/07, п. 119, а також "Домбо Бехеєр Б.В. проти Нідерландів", п. 33. До того ж, що "кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною... Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке грунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи" (п. п. 17, 18 рішення від 06.02.2001 року у справі "Беер проти Австрії", заява №30428/96).
 
Фактично суддею місцевого суду було обмежено право на доступ ОСОБА_1 до правосуддя, що є грубим порушеннм п. 1 "С", п. 3 ст. 6 Конвенції про звахист прав людини та основоположних свобод.
 
У національному законодавстві право на доступ до правосуддя також закріплено на конституційному рівні (ч. ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України). 
 
Отже, недотримання суддею місцевого суду вимог ст. ст. 7, 245, 251, 252, 254, 256, 268, 278, 280, 283, 284 КпАП України про необхідність всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи, і вирішення її в точній відповідності із законом, призвело до прийняття щодо ОСОБА_1 незаконного й необґрунтованого рішення. 
 
 За таких обставин, постанова судді місцевого суду не може залишатися в силі та підлягає скасуванню, а провадження в справі щодо ОСОБА_1 на підставі п. 1 ст. 247 КпАП України - закриттю за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 188-40 КпАП України. 
 
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов остаточного висновку про задоволення апеляційної скарги. 
 
Керуючись ст. 294 КпАП України, Київський апеляційний суд,  -  
 
                                         п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.   
 
Постанову судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 січня 2021 року щодо ОСОБА_1 - скасувати та провадження в адміністративній справі на підставі п. 1 ст. 247 КпАП України закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 188-40 КпАП України. 
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

                      Суддя
 Київського апеляційного суду                                               В. В. Д з ю б і н