Номер провадження: 22-ц/813/4729/21 
Номер справи місцевого суду: 503/1154/16-ц
Головуючий у першій інстанції Сердюк Б. С.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 29 серпня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року, ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу згідно боргової розписки. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 15.06.2016 року відповідач ОСОБА_1 позичив у позивача строком до 20.06.2016 року в борг 183 000,00 грн.
До цього часу відповідач грошові кошти не повернув, а тому просила позов задовольнити та з урахуванням уточнених позовних вимог, стягнути з відповідача 185 662,00 грн., що складається із суму боргу в розмірі 183 000,00 грн. та 3 % річних від простроченої суми за період з 21.06.2016 року по 14.12.2016 року, що становить 2662,00 грн., а також судовий збір, сплачений при зверненні до суду з позовом та витрати на професійну правничу допомогу, в розмірі 2000,00 грн.
Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 29 серпня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики, в розмірі 185662 грн. (сто вісімдесят п`ять тисяч шістсот шістдесят дві) грн. 00 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду з позовом, пропорційно до задоволених вимог, в розмірі 1856 грн. (одна тисяча вісімсот п`ятдесят шість) грн. 54 коп.
В задоволенні позовної вимоги щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Кодимського районного суду Одеської області від 29 серпня 2019 року та постановити нове рішення про залишення позову без задоволення.
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_3 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд рішення Кодимського районного суду Одеської області від 29 серпня 2019 року - залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
В судове засідання, призначене на 25.03.2021 року,  з`явився представник позивача ОСОБА_4 та представник відповідача ОСОБА_2 .
Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 15.06.2016 року відповідачем ОСОБА_1 була складена письмова розписка, з якої вбачається, що позивач ОСОБА_3 позичила відповідачеві в борг строком до 20.06.2016 року 183 000,00 грн.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що що між сторонами було укладено договір позики, а наявність боргового документа в позивача підтверджує невиконання відповідачем зобов`язання щодо повернення грошових коштів. Судом до цих правовідносин застосовано правила ст.1046 -1050 ЦК України щодо договору позики та положення ст. 625 ЦК України стосовно загальних умов порушення умов виконання грошового зобов`язання. Разом з тим, у задоволенні вимог про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 понесених нею судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 2000,00 грн., суд першої інстанції – відмовив, виходячи з того, що доказів на підтвердження оплати правничих послуг позивачем не надано та матеріали справи не містять.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.
Так, згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до ч. 2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.
Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог закону.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння заміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).
Припиняється зобов`язання частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч.1 ст.598 ЦК України).
Згідно ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.
В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_5 посилається на те, що судом першої інстанції при постановленні рішення не була встановлена справжня природа правовідносин сторін, оскільки, як зазначає апелянт він був змушений написати боргову розписку під тиском позивача.
На вказані посилання ОСОБА_5 апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що апелянт в апеляційній скарзі визнає факт написання боргової розписки, однак стверджує про тиск з боку позивача при написанні розписки, при цьому жодним чином не підтверджує вказане належними та допустимими доказами.
Крім того, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд встановив, що в них міститься постанова Кодимського ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області від 30.09.2016 року, відповідно до якої кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42016161340000027 від 20.06.2016 року, по факту вимагання грошових коштів, закрито у зв`язку з відсутністю складу злочину передбаченого ст. 189 КК України.
Таким чином апеляційний суд зазначає, що вищевказаною постановою Кодимського ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області від 30.09.2016 року підтверджено відсутність вимагання грошових коштів у ОСОБА_5 , а сам факт звернення відповідача до правоохоронних органів з цього приводу не свідчить про наявність тиску з боку ОСОБА_3 щодо написання відповідачем боргової розписки.
Інші доводи апелянта не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, з огляду на таке.
Так, в поданій апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що суд першої інстанції взагалі не дав правової оцінки показанням свідка ОСОБА_6 , який був допитаний у судовому засіданні та зазначив, що на момент написання розписки і до цього часу ОСОБА_1 взагалі не отримував гроші від ОСОБА_3 . 
Проте, апеляційний суд вважає вказані доводи апелянта безпідставними, з огляду на те, що факт виконання зобов`язання за договором позики не може доводитися показаннями свідка. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 18.07.2018 року, справа № 143/280/17, номер провадження 61-33033св18.
Таким чином, установивши, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про виникнення між сторонами боргового зобов`язання.
На підставі вказаних обставин, суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення про задоволення позову і стягнення з відповідача суми позики та процентів від суми позики за ст.625 ЦК України.
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Кодимського районного суду Одеської області від 29 серпня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 02.04.2021 року.

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                                 О.С.Комлева

С.М.Сегеда