ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"23" лютого 2021 р.                                   Справа№ 910/6138/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Яковлєва М.Л.
суддів:            Куксова В.В. 
          Шаптали  Є.Ю. 

за участю секретаря судового засідання: Майданевич Г.А.  

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 23.02.2021 року у справі №910/6138/20        (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали апеляційної скарги Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"
на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2020, повний текст якого складено 10.12.2020
у справі №910/6138/20 (суддя Балац С.В.)
за позовом     Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"
до    Державної служби морського та річкового транспорту України
третя особа без самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача -  регіональне відділення фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях
про спонукання укласти договір.

В С Т А Н О В И В :
У травні 2020 року Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної служби морського та річкового транспорту України (далі-відповідач) про спонукання укласти договір про відшкодування витрат за надані послуги в редакції, наданій позивачем. 
Позовні вимоги мотивовані наявністю підстав для спонукання відповідача до укладення з позивачем договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна у зв`язку з необхідністю забезпечення виконання покладених державою на нього функцій.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.12.2020 у справі №910/6138/20 в задоволенні позову відмовлено повністю.
Приймаючи вказане судове рішення суд першої інстанції вказав на те, що сторони у справі не ухиляються від укладення договору в цілому, а лише не погоджуються з окремими його умовами, а тому, за висновками суду, спір у справі фактично зводиться до врегулювання розбіжностей між сторонами стосовно вартості послуг, ціни договору (тарифів на послуги), що не підлягають державному регулюванню; оскільки тарифи на послуги, зазначені в договорі не підлягають державному регулюванню, а взаєморозрахунки між сторонами за ці послуги проводяться на договірних засадах, зважаючи на встановлений статями 6, 627 Цивільного кодексу України принцип свободи договору, сторони мають право на реалізацію свого волевиявлення щодо вказаних питань і не можуть бути зобов`язані приймати та виконувати відповідні умови в примусовому порядку, а тому підстави для задоволення позову відсутні.                                        
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2020 у справі №910/6138/20 та винести нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Крім того, скаржником заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке мотивоване тим, що копію повного тексту він отримав лише 18.12.2020.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на те, що оскаржуване судове рішення є необґрунтованим, незаконним та таким, що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Крім того, скаржник зазначає, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення судом першої інстанції не було враховано, що укладення договору про відшкодування витрат за надані послуги пов`язано не з вільним проявом волі позивача до вступу у договірні відносини з відповідачем, а в першу чергу, у зв`язку з необхідністю виконання законодавчо встановленого обов`язку позивача по утриманню та ефективному використанню державного майна, а також виходячи зі встановленого договором оренди обов`язку орендаря укласти такий договір. До того ж договір, який є предметом спору має бути укладеним на підставі правових актів органів державної влади та норм чинного законодавства, а саме Цивільного та Господарського кодексів України, Закону України «Про оренду державного та комунального майна», Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786, Типового договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 23.08.2000 №1774 та Закону України «Про морські порти України».
Також скаржник зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що проект договору, підготовлений відповідачем та направлений на адресу позивача листом від 24.06.2020 №786/06/14-20, надійшов до позивача вже після відкриття провадження у справі, що свідчить про вчинення таких дій відповідачем навмисно, задля приховання факту ухилення від укладення договору, а тому суд дійшов хибного висновку про відсутність     факту ухилення відповідача від укладення договору.
Скаржник також посилається на неврахування судом першої інстанції, що ціна спірного договору сформована на підставі тарифів, за якими він сплачує вартість послуг із забезпечення будівель та приміщень, що перебувають на його балансі необхідними комунальними послугами на користь третіх осіб, а тому вартість таких послуг не залежить від його волі, окрім утримання і обслуговування мереж водовідведення та водопостачання.  
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.01.2021, справу №910/6138/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Шаптала Є.Ю.,     Куксов В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.01.2021 поновлено Державному підприємству "Адміністрація морських портів України" в особі Південної філії Державного підприємства"Адміністрація морських портів України" пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2020 у справі №910/6138/20; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства"Адміністрація морських портів України" в особі Південної філії Державного підприємства"Адміністрація морських портів України" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2020 у справі №910/6138/20; розгляд апеляційної скарги Державного підприємства"Адміністрація морських портів України" в особі Південної філії Державного підприємства"Адміністрація морських портів України" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2020 у справі №910/6138/20 призначено на 23.02.2021 о 10:20 год.; витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/6138/20; встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв (відзивів) та клопотань в письмовій формі протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.
02.02.2021 від Державного підприємства"Адміністрація морських портів України" надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції за програмою EASYCON.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2021 у справі №910/6138/20 клопотання Державного підприємства"Адміністрація морських портів України" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено та повідомлено учасниками справи, що судове засідання відбудеться 23.02.2021 об 10:20 год. в режимі відеоконференції.
15.02.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог законодавства України.
Третя особа наданим їй процесуальним правом не скористалася та у судове засідання, яке відбулося 23.02.2021, не з`явилася, своїх представників не направила, про причини своєї неявки суд не повідомила. При цьому, судом апеляційної інстанції було вчинено всі дії з метою належного повідомленні їх про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.
Враховуючи викладене та те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, явка представників учасників справи не визнавалась обов`язковою, а також нез`явлення третьої особи не перешкоджає вирішенню спору, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутності останньої.
23.02.2021 в судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги та просив задовольнити її, а оскаржуване судове рішення скасувати з прийняттям нового про задоволення позовних вимог. 
Представник відповідача в даному судовому засіданні заперечив проти вимог апеляційної скарги та підтримав доводи викладенні у відзиві на апеляційну скаргу. 
Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду першої інстанції, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а мотивувальна частина оскаржуваного судового рішення підлягає зміні з викладенням її в редакції даної постанови, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, між третьою особою, як орендодавцем, та відповідачем, як орендарем, був укладений договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 21.11.2019 № 20984091165 (далі - Договір оренди), відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно, а саме: ДК 021:2015-70220000-9 "Послуги з надання в оренду чи лізингу нежитлової нерухомості", а саме: нежитлові приміщення в будівлі корпусу № 601 (далі - майно), інв. № 1140, загальною площею 59,10 кв.м., за адресою: Одеська область, м. Южне, вул. Берегова, буд. 11, що обліковується на балансі Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (надалі - балансоутримувач), вартість яких визначена згідно з актом оцінки нерухомого майна балансоутримувача від 22.08.2019 та становить 215 325,55 грн.
Положеннями пункту 2.1 Договору оренди визначено, що орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передавання майна.
21.11.2019 між сторонами Договору оренди підписано акт приймання-передавання державного нерухомого майна.
У відповідності до п.10.1 Договору оренди, цей договір укладено терміном на 1 (рік), який діє з моменту підписання його сторонами. При цьому, п. 10.4 Договору оренди передбачена можливість його пролонгації у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця.
Умовами п. 5.10 Договору оренди передбачено, що орендар зобов`язується здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна. Протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю. Компенсація витрат зі сплати податку на землю здійснюється орендарем відповідно до вимог чинного законодавства.
Так, на виконання п.5.10 Договору оренди, між позивачем, як балансоутримувачем, та відповідачем, як користувачем, був укладений договір про відшкодування витрат за надані послуги від 20.12.2019 №152-П-ПВФ-19 (далі - Договір про відшкодування витрат).
Пунктами п. 8.1 та 8.2 Договору про відшкодування витрат, з урахуванням ч.3    ст.631 Цивільного кодексу України    діяв з 21.11.2019 до 31.12.2019.
Листом від 21.01.2020 вих. № 105/07/14-20 відповідач повідомив позивача про реквізити для укладення нового договору на 2020, а також, доведено до відома граничні суми витрат на комунальні послуги на 2020.
Листом від 29.01.2020 вих. № 335/27-01-05 позивачем на адресу відповідача направлено 2 примірника (підписаних зі сторони позивача) договору на відшкодування витрат за надані послуги на 2020.
Листом від 13.02.2020 № 911/07/15-20 відповідач просив позивача додатково надати перелік послуг, що входять до складу утримання орендованого державного майна, плата за які становить 5.962,60 грн. без ПДВ в місяць.
У відповідь листом від 04.03.2020 №789/27-02-03/Вих/27 позивач повідомив, що відшкодування витрат за надані послуги, які надаються Адміністрацією, відбуваються за відповідними тарифами (тарифи наведені у зазначеному листі), а також повідомив, що зменшення витрат на відшкодування наданих послуг може здійснюватися за рахунок: зменшення площ орендованих приміщень; зменшення кількості працівників, що знаходяться в орендованих приміщеннях, зменшення кількості електропобутових приладів, оргтехніки, тощо. Також, просив підписати договір в найкоротший термін.
Позивачем зазначено, що станом на день звернення позивача до суду з даним позовом, відповідач не повернув підписаний зі свого боку примірник договору про відшкодування витрат за надані послуги, що, призвело до звернення позивача до господарського суду з вимогами про спонукання відповідача укласти договір про відшкодування витрат за надані послуги на підставі пункту 5.10 Договору оренди.
Надаючи юридичну оцінку встановленим судом першої інстанції фактичним обставинам, колегія суддів дійшла до наступних висновків. 
У відповідності до ч.1 ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).
Згідно з ч.1 ст.179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.
В силу приписів частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (ч.1 ст.641 ЦК України).
За змістом ч.ч.1-7 ст.181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. 
Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. 
Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. 
За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. 
Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов`язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони. 
У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо). 
Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов`язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими. 
У відповідності до ч.3 ст.184 Господарського кодексу України укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.
При укладенні господарських договорів сторони, серед іншого, можуть визначати зміст договору на основі примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст (ч.4 ст.179 ГК України).
Примірні та типові договори є інструментами державного регулювання договірних відносин у сфері господарювання, які застосовуються для спрощення процесу укладання конкретних господарських договорів та визначення бажаної, з точки зору держави, моделі договірних зобов`язань. Як примірні, так і типові договори являють собою затверджені уповноваженими державними органами зразки відповідних договорів.
Наказом Фонду державного майна України від 23.08.2000 N1774 «Про затвердження договорів оренди» затверджено Примірний договір про відшкодування витрат балансотримача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, який міг бути використаний сторонами при визначені умов відповідного проекту договору.
Оскільки між позивачем та відповідачем виникли правовідносини з оренди державного майна, які регулюються нормами Закону України «Про оренду державного та комунального майна», згідно з ч.2 ст.17 якого методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об`єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 N786 затверджено Методику розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, згідно з п.п.3, 11 якої до плати за оренду індивідуально визначеного майна не включаються витрати на утримання орендованого майна та плата за послуги, які відповідно до укладених угод зобов`язуються надавати орендарю державне підприємство, організація, господарське товариство, на балансі яких перебуває це майно. Витрати на утримання нерухомого майна, зданого в оренду одночасно кільком підприємствам, організаціям, і прибудинкової території, розподіляються між ними залежно від наявності, кількості, потужності, часу роботи електроприладів, систем тепло- і водопостачання, каналізації за спеціальними рахунками, а в неподільній частині - пропорційно розміру займаної підприємствами, організаціями загальної площі.
Таким чином, на законодавчому рівні розмежовано нарахування, пропорції та розподіл орендної плати і витрат на утримання орендованого майна, що підлягають сплаті на підставі відповідних типових договорів, укладених з орендарем окремо щодо оренди та щодо витрат на утримання майна і надання комунальних послуг.     
Крім того, обов`язок відповідача щодо здійснення витрат, пов`язаних з утриманням орендованого майна та укладення договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна, у тому числі договорів з відповідними комунальними службами щодо надання комунальних послуг, передбачений п.5.10 Договору оренди. Вказаний пункт договору нарівні з іншими його умовами погоджений сторонами, що не спростовано відповідачем, жодних змін або доповнень до цього пункту протягом строку дії Договору оренди не вносилось, у судовому порядку договір недійсним не визнавався, у зв`язку з чим він є обов`язковим до виконання сторонами.
Згідно з ст.187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі, якщо це передбачене угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.
Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання (ч.3 ст.179 ГК України).
Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що сторони не погоджуються лише з окремими умовами договору та не ухиляються/відмовляються від його укладення договору в цілому.
Як встановлено вище, позивач звертався до відповідача з пропозицією укласти договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг із направленням відповідного проекту договору, однак відповідач ухилявся від його укладення, і лише листом від 24.06.2020 №768/06/14-20 направив позивачеві свій проект договору.
Так, відповідач, на якого відповідно до п.5.10 Договору оренди покладено обов`язок укласти спірний договір, всупереч його умовам та наведеним вище нормам законодавства, не підписав отриманий проект договору, а за наявності заперечень щодо окремих умов договору не склав протокол розбіжностей та у двадцятиденний строк не надіслав його другій стороні разом з підписаним договором, як це передбачено ч.4 ст.181 Господарського кодексу України, у зв`язку з чим пропозиції позивача вважаються прийнятими.
У даному випадку судом першої інстанції не враховано, що відповідний договір мав бути укладений між сторонами, виходячи як з умов укладеного сторонами Договору оренди, які є обов`язковими для виконання в силу припису ст.629 Цивільного кодексу України, так і виходячи з норм діючого законодавства. 
Стосовно тверджень скаржника про прийняття третьою особою рішення щодо не продовження договору оренди з відповідачем, на підтвердження чого долучено копію листа від 19.11.2020 №     08-06-05271, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вказаний лист не є належним та допустимим доказом на доведення та підтвердження факту розірвання орендних відносин між відповідачем та третьою особою.
Крім того, колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що п.8.2 у запропонованій останнім редакції спірного договору суперечить вимогам чинного законодавства.
Так, названий пункт договору передбачає, що відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України сторони встановили, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення, а саме з 01.01.2020. 
Згідно з ч.2 ст.187 Господарського кодексу України день набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.
З урахуванням наведеної норми, колегія суддів дійшла висновку про те, що вищезгаданий пункт 9.2 договору суперечить вимогам чинного законодавства.
Водночас, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції     про те, що позов не підлягає задоволенню, проте з підстав неправильно обраного позивачем способу захисту свого порушеного права.
В силу ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до статті 16 Цивільного  кодексу України положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, якими встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
Таким чином, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. 
Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 04.10.2017 у справі №914/1128/16, від 22.01.2019 у справі №912/1856/16 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.08.2018 у справі №905/1926/16.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи свій висновок, судам слід виходити зі змісту відповідності суб`єктивного права, за захистом якого звернувся позивач, характеру порушення і чи може обраний спосіб забезпечити поновлення порушеного права. При цьому необхідно мати на увазі, що захист суб`єктивних цивільних прав здійснюється в межах правовідносин, які виникли між сторонами.
Захист майнового чи немайнового права чи законного інтересу шляхом прийняття судом рішення, зокрема, про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення, має містити конкретний перелік дій, які можуть бути використані у примусовому порядку та поновити порушене право позивача.
Спосіб захисту, який нерозривно пов`язаний із предметом позову, визначає і коло обставин, які мають значення для вирішення спору та є достатніми доказами у розумінні статті 79 ГПК України, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Предметом розгляду у даній справі, зокрема, є заявлена позивачем вимога про спонукання відповідача вчинити дії щодо укладення з позивачем договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, в запропонованій позивачем редакції.
Однак, за висновком колегії суддів, ефективність такої позовної вимоги викликає обґрунтований сумнів з огляду на об`єктивну неможливість сприяти відновленню порушеного права, а вказаний спосіб захисту за своєю суттю є суперечливим у співвідношенні до правовідносин, які склались між сторонами.
Колегією суддів зазначає, що ухилення орендаря від укладення згаданого договору є порушенням зобов`язання, передбаченого договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності. При цьому, невиконання такого зобов`язання не звільняє орендаря від обов`язку укласти відповідний договір і після спливу визначеного 15-денного строку протягом всього строку оренди.
Виходячи з наведеного вище, обраний позивачем спосіб захисту його порушених прав або законних інтересів шляхом подання позову з вимогою про зобов`язання відповідача укласти договір не є ефективним та не сприятиме відновленню порушеного права позивача, а належним способом захисту у даному випадку є вимога про визнання договору укладеним.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка, зокрема, викладена у постанові від 24.09.2019 по справі №922/3129/18.
Неправильно обраний спосіб захисту є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених обставин.
Такий же правовий висновок наведено Верховним Судом у постанові від 09.07.2019 у справі №916/1668/18.
Оскільки матеріалами справи підтверджується наявність порушеного права позивача, проте останнім обрано невірний спосіб захисту для відновлення свого порушеного права, колегія суддів вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити саме з цих підстав.
Враховуючи вищевикладене та те, що судом першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення зробив невірні висновки, колегія суддів вважає за необхідне застосувати повноваження, передбачені ч.4 ст.277 ГПК України та змінити його мотивувальну частину, а також викласти її в редакції даної постанови.
Водночас, порушень або неправильного застосування судом першої інстанції норм процесуального права колегією суддів під час перегляду справи не встановлено.
Доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі як підстава для скасування оскаржуваного судового рішення та прийняття нового судового рішення, яким спонукати відповідача укласти відповідний договір, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони не спростовують вищевикладеного та не впливають правильність вирішення справи.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1    статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1    статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
З огляду на викладене, в решті оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.                                 
Судові витрати (судовий збір) на підставі ст.129 ГПК України покладаються на скаржника.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 269, 270, 273, 275, 277, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

                                           П О С Т А Н О В И В :
                 1.Апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2020 у справі №910/6138/20 залишити без задоволення. 
                 2.Рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2020 у справі №910/6138/20 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.   
           3.Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги  покласти на скаржника.     
           4.Матеріали справи №910/6138/20 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.
          Повний текст судового рішення складено 09.03.2021. 

Головуючий суддя                                                            М.Л. Яковлєв 

Судді                                                                                В.В. Куксов

                                                                                Є.Ю. Шаптала