ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

                                                                                              Головуючий І інстанції: Сич С.С.
19 березня 2021 р. 	Справа № 440/2805/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,
Суддів: Бегунца А.О. ,  Рєзнікової С.С. ,
розглянувши у порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області про визнання протиправним та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), -
в с т а н о в и в:
           02.06.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог), в якому просить визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДПС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 02.09.2019 року № Ф-2417-51/6092.
Обґрунтовує позовні вимоги позивач тим, що оскаржувана вимога винесена    Головним управлінням Державної податкової служби у Полтавській області (далі – ГУ ДПС у Полтавській області) з порушенням вимог законодавства, оскільки    особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування лише за умови, що така особа не є найманим працівником в межах такої незалежної професійної діяльності і якщо вона отримує дохід саме від такої незалежної професійної діяльності. Також позивач зазначив, що    відповідно до рішення Ради адвокатів Полтавської області від 11.05.2012 року № 10    він має право на зайняття адвокатської діяльністі, проте,    у період з 2014-2018 роки перебував у трудових відносинах з ПАТ КБ «ПравитБанк», який сплачував за позивача, як працівника, всі необхідні податки, відрахування та збори, в тому числі і єдиний соціальний внесок. Вказує, що контролюючим органом раніше було винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.02.2019 року № Ф-2417-51/137, яка    скасована рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 23.01.2020 року у справі № 440/2257/19. Також позивач зазначив, що    судом  встановлено факт неправомірного    нарахування йому відповідачем єдиного соціального внеску  за 2017 рік на  суму 8.448,00 грн.    
У відзиві на адміністративний позов відповідач зазначає, що з 12.09.2014 року ОСОБА_1 перебуває на обліку як фізична особа, яка займається незалежною професійною діяльністю (адвокат). Станом на дату прийняття спірної вимоги, згідно інтегрованої картки платника по єдиному внеску рахувалась заборгованість, яка виникла за рахунок щоквартальних нарахувань, здійснених на підставі абз. 3 ч. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в сумі 8,448  грн.
У відповіді на відзив позивач зауважив, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 14.02.2019 № Ф2417-51/137 та вимога про сплату боргу (недоїмки) від 02.09.2019 року № Ф-2417-51/6092    є тотожними, фактично однаковими, з вимогою про одну суму стягнення – 8.448,00 грн. Вказує що судом було вирішено питання щодо заборгованості позивача на суму 8.448,00 грн, яка нарахована відповідачем за 2017 рік.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 17.09.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.
Судом проведений розподіл судових витрат  - стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Полтавській області витрати, понесені у зв`язку зі сплатою судового збору у розмірі 840,80 грн.
Судове рішення вмотивоване тим, що вимога ГУ ДФС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 14.02.2019 № Ф-2417-51/137 вважається відкликаною 23.03.2020 року та у контролюючого органу     відсутні правові підстави для зарахування сплачених позивачем сум єдиного внеску    у рахунок    погашення безпідставно нарахованої суми недоїмки за 2017 рік в розмірі 8.448,00 грн,  проте ГУ ДПС у Полтавській області    зараховано    здійсненні позивачем платежі з єдиного внеску за 2018 рік    в рахунок погашення безпідставного боргу за 2017 рік,    внаслідок чого в інтегрованій картці позивача станом на 31.08.2019 року і виникла заборгованість зі сплати суми єдиного внеску в загальній сумі 8.448,00 грн, яку відповідач вимагав сплатити вимогою від 02.09.2019 року № Ф-2417-51/6092, яка винесена не на підставі та не у спосіб, визначені законами України.
Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Аргументи, наведені відповідачем в обґрунтування вимог апеляційної скарги, фактично аналогічні наведеному у відзиві на позов.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
За приписами  ст. 308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308).  Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
          Судом встановлено, що ОСОБА_1   на підставі рішення Полтавської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 11.05.2012 року № 10 має право на заняття адвокатською діяльністю, про що йому видано відповідне свідоцтво від 11.05.2012 року № 1210, що підтверджується відомостями з Єдиного реєстру адвокатів України за посиланням https://erau.unba.org.ua/profile/16808.
          У період з 04.05.2007 року до 22.05.2008 року позивач працював у Полтавському ГРУ ПриватБанку, а з 22.03.2010 року    до 25.01.2018 року позивач перебував у трудових відносинах з    ВАТ КБ «ПриватБанк», у подальшому ПАТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується трудовою книжкою ОСОБА_1     серії НОМЕР_1  (а.с. 136-139).
           14.02.2019 року ГУ ДПС у Полтавській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф2417-51/137, якою повідомлено, що станом на 31.01.2019 року заборгованість    зі сплати єдиного внеску ОСОБА_1 становить 8.448,00 грн, а також зобов`язано позивача сплатити недоїмку в сумі 8.448,00 грн (а.с. 146).
          Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 23.01.2020 року у справі 440/2257/19 (а.с. 147-154), яке залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23.03.2020 року (а.с. 109-113), позов ОСОБА_1 до ГУ ДПС у Полтавській області про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) задоволено. Визнано протиправною та скасовано вимогу ГУ ДФС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 14.02.2019 року № Ф-2417-51/137.
          Так, рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 23.01.2020 року у справі № 440/2257/19, яке набрало законної сили,    встановлено, що    у період до дати звільнення єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування сплачувався роботодавцем за ОСОБА_1 , як застрахованої особи, що підтверджується копіями довідок, у тому числі від 24.06.2019 року № 20.1.0.0./7-190624/1947, а також направленими на електронну пошту суду та підписані електронним цифровим підписом позивача. На підставі матеріалів справи судом встановлено, що, припинивши трудові відносини    з ПАТ КБ «ПриватБанк», позивач на виконання вимог  Закону України від 08.07.2010 року № 2464-VI  «Про збір та облік внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі – Закон № 2464-VI) подав звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2018 рік, відповідно до якого сума нарахованого єдиного внеску становить 9.828,72 грн, що підтверджено наданими представником відповідача копіями відповідного звіту та квитанції від 03.05.2019 року № 2 про прийняття останнього. Також, відповідно до наявних в матеріалах справи копіями платіжних документів позивачем за 2-4 квартали 2018 року сплачено єдиного внеску за 2018 рік, а саме від 20.04.2018 року № 0.0.107504635.1, від 19.07.2018 року № 0.0.1085405061.1, від 13.10.2018 року та від 04.01.2019 року по 2.457,18 грн кожна, тобто на загальну суму 9.828,72 грн. Відповідні платежі зараховані контролюючим органом, що підтверджено витягом зворотного боку облікової картки платника. В той же час, відповідачем самостійно 02.05.2018 року здійснено нарахування єдиного внеску для позивача в сумі 8.448,00 грн терміном сплати 02.05.2018 року та, з урахуванням несплати позивачем 02.05.2018 року суми нарахованого відповідачем в це й же день єдиного внеску, відповідачем збільшено недоїмку по нарахуванню єдиного внеску на підставі документу від 02.05.2018 року № 3981890/ev. Платежі по сплаті єдиного внеску за 2018 рік, а саме в період, коли позивач не працював в ПАТ КБ «Приватбанк», а здійснював незалежну професійну адвокатську діяльність, та які ним були самостійно сплачені на підставі вище вказаних квитанцій, відповідачем на підставі пункту 6  ст. 25 Закону №    2464-VI  зараховано в рахунок погашення недоїмки нарахованої відповідачем за 2017 рік на підставі документу від 02.05.2018 року № 3981890/ev. 
          Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23.03.2020 року у справі № 440/2257/19 встановлено, що оскільки законних підстав для самостійного нарахування відповідачем єдиного внеску для позивача за 2017 рік на суму 8.448,00 грн, крім того, який за позивача, як працівника сплачено його роботодавцем за цей самий період, у відповідача не було, відтак відповідачем безпідставно зараховано, здійсненні позивачем платежі єдиного внеску за 2018 рік в рахунок погашення безпідставного боргу за 2017 рік та протиправно сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.02.2019 року № Ф-2417-51/137.
          Відповідно до ч. 4  ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України  встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
          Таким чином, вказані вище обставини, які встановлені судовими рішеннями    у справі № 440/2257/19, які набрали законної сили,  не доказуються при розгляді даної    справи.
          Відповідно до п. 2 ч. 1    ст. 1 Закону № 2464-VI  (у чинній редакції, на момент виникнення спірних правовідносин)  єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
          Згідно зі  ст. 2 Закону № 2464-VI,  його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим    Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим    Законом    визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
          Відповідно до абз. 2 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI    платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
          Пунктом 5 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI,  до платників єдиного внеску віднесено також осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
          Відповідно до абз. 2 п. 1 та п. 2 ч. 1    ст. 7 Закону № 2464-VI,  єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої    статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до    Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої    статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
          Колегія суддів зазначає, що відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа фактично не здійснює,  Законом № 2464-VI  не врегульовано.
          Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.
          Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
          Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
          На підставі наведеного можливо зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
          Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27.11.2019 року по справі № 160/3114/19.
          Також, в зазначеній постанові, з огляду на вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, суд касаційної інстанції сформулював правовий висновок, відповідно до якого особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
          Інше тлумачення норм    Закону № 2464-VI, на якому наполягає відповідач, щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і мають свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, та які одночасно перебувають у трудових відносинах в межах цієї діяльності, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
          Згідно із ч. 5    ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
          Як вбачається з інтегрованої картки ОСОБА_1 , витяг з якої міститься у матеріалах справи,    позивачем за 3-4 квартали 2018 року та за 1-2 квартали 2019 року своєчасно    та у повному обсязі сплачено єдиний внесок, однак, сплачені суми зараховувалися відповідачем у рахунок погашення недоїмки в порядку календарної черговості її виникнення з урахуванням     погашення недоїмки за 2017 рік, оцінку безпідставності нарахування якої надано судовими рішеннями    у справі № 440/2257/19, які набрали законної сили.
          В апеляційній скарзі відповідач зазначає про те, що позивач, як платник єдиного внеску, з 12.09.2014 року та по теперішній час перебуває на обліку в податковому органі, а відомості у Єдиному реєстрі адвокатів України про зупинення дії його свідоцтва на право зайняття ОСОБА_1 адвокатською діяльністю за період виникнення заборгованості – відсутні. Отже, позивач здійснював адвокатську діяльність, а тому мав обов`язок зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розумінні  Закону № 2464.
          Колегія суддів відхиляє вказані доводи апеляційної скарги, оскільки наявність у позивача свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є доказом здійснення адвокатської діяльності та отримання від такої діяльності доходу.
          Не змінює вищенаведеного і факт перебування особи на обліку в органах податкової служби, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.
          Доказів здійснення позивачем адвокатської діяльності та отримання позивачем у 2017 році доходів від провадження адвокатської діяльності індивідуально в ході розгляду справи не встановлено та відповідачем не надано.
          За цих обставин варто зазначити, що наявність у позивача свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю не є доказом отримання від такої діяльності доходу за період    І - ІV квартал 2017 року.
          Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні  Закону № 2464-VI  позивач є застрахованою особою і єдиний внесок за нього за І - ІV квартал 2017 року нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що підтверджується копією довідки ОК-5 про індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1  (а.с. 143-145), що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.
          Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України»" (заява № 39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до  статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»  підлягають застосуванню судами як джерела права.
          Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно з приписами  ст. 25 Закону № 2464-VI  рішення, прийняті податковими органами та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього  Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.
          Податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.
          Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.
          Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.
          У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з податковим органом шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.
          У разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів з дня отримання вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з податковим органом шляхом оскарження в адміністративному чи судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти календарних днів з дня отримання узгодженої вимоги, податковий орган надсилає в порядку, встановленому  законом, до підрозділу державної виконавчої служби узгоджену вимогу про сплату недоїмки в електронній формі.
          Відповідно до абз. 2 п. 3 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої  наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 року № 449  (далі -  Інструкція № 449), вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом.
          За змістом п. 5 розділу VI  Інструкції № 449,  протягом 10 календарних днів із дня одержання вимоги про сплату боргу (недоїмки) платник зобов`язаний сплатити зазначені у пункті 1 вимоги суми недоїмки, штрафів та пені.
          У разі незгоди з розрахунком органу доходів і зборів суми боргу (недоїмки) платник єдиного внеску протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання вимоги, узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) в адміністративному або судовому порядку.
          Відповідно до приписів п. 6 VI  Інструкції № 449,  вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається відкликаною, якщо, зокрема, вимога органу доходів і зборів про сплату боргу (недоїмки) скасовується судом - у день набрання судовим рішенням законної сили.
          Таким чином, вимога ГУ ДФС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 14.02.2019 № Ф-2417-51/137 вважається відкликаною 23.03.2020 року та у контролюючого органу     відсутні правові підстави для зарахування сплачених позивачем сум єдиного внеску    у рахунок    погашення безпідставно нарахованої суми недоїмки за 2017 рік в розмірі 8.448,00 грн,  проте ГУ ДПС у Полтавській області    зараховано    здійсненні позивачем платежі з єдиного внеску за 2018 рік    в рахунок погашення безпідставного боргу за 2017 рік,    внаслідок чого в інтегрованій картці позивача станом на 31.08.2019 року і виникла заборгованість зі сплати суми єдиного внеску в загальній сумі 8.448,00 грн, яку відповідач вимагав сплатити оскаржуваною вимогою від 02.09.2019 року № Ф-2417-51/6092.
          Враховуючи вищевикладене,    за встановлених обставин та наведених вище норм права, колегія суддів прийшла до висновку, що    оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) від 02.09.2019 року № Ф-2417-51/6092  прийнята ГУ ДПС у Полтавській області є необґрунтованою та  протиправною, а тому підлягає скасуванню.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.
Інші доводи апеляційної скарги означених висновків колегії суддів не спростовують.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Згідно п. 1 ч. 1  ст. 315 КАС України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ч. 1  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308,  311, 315,  316,  321,  325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області залишити без задоволення, а рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року, - без змін.
Постанова Другого апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Л.В. Мельнікова 	
Судді	   	А.О. Бегунц    С.С. Рєзнікова