Номер провадження: 22-ц/813/4474/21 
Номер справи місцевого суду: 2/1522/10727/11
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.
за участю секретаря судового засідання: Дубрянської Н.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» адвоката Туфекчі Ірини Дмитрівни на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 липня 2019 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

                                         В С Т А Н О В И В:

У вересні 2011 року ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулося до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 214 998,85 грн..
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 09.07.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське міське відділення № 7860 ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 1342/309, відповідно до якого Банк надав ОСОБА_1 грошові кошти (кредит) у розмірі 45 000 дол. США, строком до 09.07.2017 року, зі сплатою відсотків у розмірі 13 % річних. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_1 був укладений Договір іпотеки від 09.07.2007 року. Відповідно до положень кредитного договору, ОСОБА_1 зобов`язався повертати отриманий кредит, сплачувати відсотки та інші передбачені договором платежі. Проте, в обумовлені договором строки ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконує та не здійснює відповідні платежі з погашення кредиту. У зв`язку з цим у ОСОБА_1 утворилася заборгованість, яка станом на 30.06.2011 року складає 214 998,85 грн., що стало підставою звернення до суду.
04.11.2014 року Приморським районним судом м.Одеси ухвалено заочне рішення, а 18.07.2016 року ухвалено додаткове рішення суду.
Ухвалою Приморським районним судом м.Одеси від 19.09.2017 року заочне рішення скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку.
16 травня 2018 року ПАТ «Державний ощадний банк України» зменшив позовні вимоги та просив стягнути заборгованість за договором кредиту станом на 14.03.2017 року у розмірі 9 097,57 доларів США та 113 343,46 грн., з яких, 
- прострочений основний борг по кредиту – 8 096,20 доларів США;
- прострочені проценти за користування кредитом – 547,89 доларів США;
- прострочена комісійна винагорода за супроводження кредиту – 1 120,00 грн.;
- пеня за прострочений основний борг по кредиту – 106 415,02 грн.;
- пеня за прострочені проценти за користування кредитом – 5 510,82 грн.;
- пеня за прострочену комісійну винагороду за супроводження кредиту – 297,62 грн.;
- 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту – 428,90 доларів США;
- 3% річних за несвоєчасне погашення відсотків – 24,58 доларів США.
Крім того, просив вирішити питання стосовно судових витрат.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 липня 2019 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» адвокат Туфекчі Ірина Дмитрівна подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи на 23.02.2021 року на 15-00 г., сторони в умовах обмеженого пропуску до Одеського апеляційного суду у зв`язку з карантином заяву про розгляд справи в режимі відеоконференції не подали. 
23.02.2021 року від представника  ОСОБА_1 адвоката Головко Катерини Володимирівни надійшла заява про відкладення розгляду справи, посилаючись на рішення зборів суддів Одеського апеляційного суду від 16.10.2020 року, яким були посиленні карантинні обмеження в суді. 
Проте, заява про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає, оскільки учасники справи, відповідно до ст..212 ЦПК України, мають можливість брати участь у судовому засідання в режимі відеоконференції, подавши відповідну заяву. Колегія суддів звертає увагу на розпорядження голови Одеського апеляційного суду від 26.10.2020 року, яким на період обмеженого доступу до Одеського апеляційного суду через Ковід-19, всім учасникам судових процесів рекомендовано брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів у порядку, передбаченому ч.4 ст.212 ЦПК України, на підставі відповідної заяви. Дана рекомендація особливо стосується випадків, коли інтереси учасників справи представляють адвокати, які мають технічну можливість підключення до системи відеоконференцзв`язку EasyCon. Не подання такої заяви адвокатом, в залежності від обставин справи, може бути розцінене судом як зловживання процесуальними правами, які спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи у розумні строки, та дає право суду застосовувати способи реагування до органів адвокатського самоврядування.
За таких обставин, ОСОБА_1 і його адвокат Головко К.В. не були позбавлені взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, проте з такою заявою до суду не звертались.
Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Враховуючи, що всі учасники справи повідомлені про розгляд справи, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
       Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; 
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; 
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. 
Порушення норм процесуального права можуть бути  підставою для  скасування  або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.  
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.
Відмовляючи у позові ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з недоведеності заявлених вимог.
Проте повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.
З матеріалів справи вбачається, що:
- 09.07.2007 року між ВАТ «Державний Ощадний Банк України» в особі заступника начальника філії Одеське міське відділення № 7860 ВАТ «Ощадбанк» (надалі позивач, кредитор, Банк) та ОСОБА_1 (надалі відповідач, боржник, позичальник) був укладений Кредитний договір № 1342/309 (надалі кредитний договір), відповідно до якого Банк зобов`язується надати ОСОБА_1 грошові кошти (кредит) в іноземній валюті у сумі 45 000 дол. США, строком повернення (відповідно до п. 1.2. кредитного договору) до 09.07.2017 року, зі сплатою (відповідно до п. 1.1. кредитного договору) 13 % річних. Зі змістом, умовами та правовими наслідками зазначеного кредитного договору відповідач був ознайомлений та згодний, про що свідчать його підписи на кожній сторінці договору (т.1, а.с.14-19); 
- згідно із внесеними до статуту ВАТ «Державний Ощадний Банк України» змін, які були затверджені постановою КМУ від 06.04.2011 року № 502, ВАТ «Державний Ощадний Банк України» було перейменовано у Публічне акціонерне товариство «Державний Ощадний Банк України», яке в свою чергу залишилося правонаступником усіх його прав та обов`язків.
Відповідно до кредитного договору № 1342/309 від 09.07.2007 року позивач зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти, а позичальник зобов`язався повертати отриманий кредит, сплачувати нараховані відсотки та комісію у встановлені кредитним договором строки.  
Відповідно до п. 1.5. кредитного договору позичальник зобов`язується щомісячно проводити погашення кредиту та сплачувати проценти, нараховані Банком на залишок заборгованості за кредитом.
Згідно п. 5.4. кредитного договору у разі ненадання позичальником документів, що передбачені умовами договору, позичальник повинен сплатити на користь Банку неустойку у розмірі 0,05 % від суми кредиту.
- розпорядженням від 09.07.2007 року в рахунок дозволеного кредиту видано ОСОБА_1 45 000 доларів США; 
- у забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем був укладений Договір іпотеки № б/н від 09.07.2007 року, відповідно до якого відповідач передав в іпотеку Банку належну йому на праві власності квартиру ( АДРЕСА_1 ), на яку позивач у разі невиконання умов кредитного договору може звернути стягнення для забезпечення своїх вимог. Зі змістом, умовами та правовими наслідками договору іпотеки відповідач був ознайомлений та згодний, про що свідчить його підпис на цьому договорі (т.1, а.с.10-13); 
- 06.10.2010 року Банк направив на адресу ОСОБА_1 лист-вимогу, в якій нагадав про зобов`язання позичальника відповідно до п.1.4.4. кредитного договору № 1342/309 від 09.07.2007 року здійснювати страхування майна, що передається в забезпечення виконання зобов`язань по кредиту за власний рахунок шляхом укладення договору страхування зі страховою компанією терміном на 1 рік з подальшим продовженням строку його дії. Також у листі-вимозі зазначено, що в разі не надання позичальником продовженого договору страхування на новий термін протягом 10 днів з дня отримання цієї вимоги, Банк скористається своїм правом на зміну відсоткової ставки або припинення дії  кредитного договору з достроковим стягненням боргу за кредитом та відсотками (т.1 а. с. 22);
- даний лист-вимога повернулася до Банку без вручення за перебігом терміну зберігання 25.10.2010 року (т.1 а. с. 21);
- згідно з листом-повідомленням від 06.04.2011 року Банк запропонував ОСОБА_1 протягом 10-ти днів з дня отримання даного листа знайти можливість для надання іпотекодержателю предмету іпотеки для огляду і підписання акту перевірки його стану (т.1 а. с. 23). 
Інші копії листів або вимог Банку до позичальника ОСОБА_1 у період, що передував зверненню позивача до суду з позовом про дострокове повернення кредиту (до 05.09.2011 року) в матеріалах справи відсутні.
Судова колегія звертає увагу на таке.
З встановлених у справі обставин достовірно встановлено,що між сторонами справи виникли кредитні правовідносини забезпечені іпотекою, в яких ПАТ «Держаний ощадний банк» виступає кредитором та іпотекодержателем, а ОСОБА_1 відповідно позичальником та іпотекодавцем. 
Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду у справі № 757/13243/17 від 29.09.2020 року належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати таке повідомлення, що було надіслано належним чином, проте не отримане іпотекодавцем внаслідок власної недбалості або ухилення від отримання.
Адреса реєстрації позичальника та іпотекодавця, яка зазначена в кредитному договорі та в іпотечному договорі, як контактна, і тому питання пов`язані з організацією отримання кореспонденції, що надходить на таку адресу, є обов`язком ОСОБА_1 , як позичальника та іпотекодавця в одній особі. 
За вказаних обставин, немає підстав для висновку про неналежність дотримання ПАТ «Держаний ощадний банк», як кредитора та іпотекодержателя, передбаченої кредитним та іпотечним договорами процедури повідомлення позичальника та іпотекодавця ОСОБА_1 .
Оскільки ПАТ «Держаний ощадний банк» було дотримано порядок належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушення, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.
ОСОБА_1 , як позичальник та іпотекодавець, не спростував дотримання кредитором та іпотекодержателем ПАТ «Держаний ощадний банк» передбаченого кредитним та іпотечним договорами порядку належного надсилання вимоги про страхування майна, що передається в забезпечення виконання зобов`язань по кредиту.
Крім того, ОСОБА_1 не довів, що він у встановлений договором строк здійснював страхування предмету іпотеки та своєчасно надавав ПАТ «Держаний ощадний банк» один з примірників договорів страхування у 2010-2011 роках, а представлені ним копії договорів страхування стосуються періоду 2013-2014 років.
Оскільки банком дотримано процедуру надсилання кореспорнденції на адресу позичальника та іпотекодавця ОСОБА_1 і у листі-вимозі від 06.10.2010 року, який повернутий на адресу банку у зв`язку з перебігом терміну зберігання, що з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 757/13243/17 від 29.09.2020 року вважається таким, що надісланий належним чином, проте не отриманий іпотекодавцем внаслідок власної недбалості або ухилення від отримання, і ОСОБА_1 не спростовано обставини в суді з якими позивач пов`язував не укладення відповідачем договору страхування предмету іпотеки, у позивача, як у кредитора, були у відповідності до п.1.4.3 та 3.4.1 кредитного договору, пунктів 3.3.5 підстави для реалізації передбаченого кредитним договором права на дострокове повернення кредиту. 
При таких обставинах звернення ПАТ «Держаний ощадний банк» до суду з позовом відбулось на передбачених умовами кредитного договору № 1342/309 від 09.07.2007 року підставах.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що зазначена Банком така підстава дострокового повернення кредиту, як існування у позичальника заборгованості по сплаті процентів станом на 30.06.2011 року у розмірі 284,75 доларів США не узгоджується з доказами, які представлені відповідачем до суду першої інстанції, а саме: квитанцією від 30.06.2011 року у розмірі 284,75 доларів США з призначенням платежу: % за кредитним договором (т.2 а. с.34). 
30.06.2011 року – був останній робочий день у червні 2011 року (п`ятниця). 
Тому немає підстав для висновку, що відповідач порушив зобов`язання зі своєчасної сплати на вказану дату (30.06.2011 року) процентів за користування кредитними коштами у розмірі 284,75 доларів США. 
Також колегія суддів вважає недоведеною з боку ПАТ «Держаний ощадний банк» таку підставу дострокового повернення кредиту, як перешкоджання з боку ОСОБА_1 перевірці наявності та стану предмету іпотеки.
Надання позивачем копії листа-повідомлення від 06.04.2011 року без надання про фактичне відправлення даного листа-попередження рекомендованим повідомленням або телеграмою, не є достатнім доказом належного повідомлення з боку кредитора ПАТ «Держаний ощадний банк» позичальника та іпотекодавця ОСОБА_1 у спосіб, який передбачений умовами кредитного та іпотечного договорів. 
Таким чином позивач довів, а ОСОБА_1 не спростував обставини порушення умов п.п. 1.4.3. кредитного договору та п. 3.3.5 іпотечного договору, що в розумінні п. 3.4. кредитного договору є підставою для реалізації кредитором свого права на дострокове повернення кредиту.
Кредитор дотримавши процедуру та порядок повідомлення ОСОБА_1 про порушення ним умов кредитного договору та договору іпотеки, скористався своїм правом на дострокове повернення кредиту протягом строку позовної давності.
Перевіряючи вірність представленого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, колегія суддів виходить з наступного.
03.05.2018 року позивачем подано уточнюючу позовну заяву, яка прийнята судом першої інстанції в судовому засіданні 16.05.2018 року (т. 2 а. с. 251-252).
Згідно уточнення позовних вимог  позивач  просив стягнути заборгованість у розмірі 9 097,57 доларів США та 113 343,46 грн., з яких:  прострочений основний борг по кредиту – 8 096,20 доларів США; прострочені проценти за користування кредитом – 547,89 доларів США; прострочена комісійна винагорода за супроводження кредиту – 1 120,00 грн.; пеня за прострочений основний борг по кредиту – 106 415,02 грн.; пеня за прострочені проценти за користування кредитом – 5 510,82 грн.; пеня за прострочену комісійну винагороду за супроводження кредиту – 297,62 грн.; 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту – 428,90 доларів США; 3% річних за несвоєчасне погашення відсотків – 24,58 доларів США.
Строк кредитування змінює: умова договору; розірвання договору; досудова вимога про повне дострокове повернення кредиту; пред`явлення позову про повне дострокове стягнення заборгованості (звернення стягнення).
Саме такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 310/11534/13-ц від 04.07.2018 року.
ПАТ «Держаний ощадний банк» звернулося до суду з позовом про дострокове повернення кредиту та сплату процентів 05.09.2011 року.
Таким чином кредитором змінено строк кредитування за кредитним договором № 1342/309 від 09.07.2007 року з 09.07.2017 року на 05.09.2011 року.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів.
Саме такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
Таким чином розмір тіла кредиту, яке не було повернуто кредитору складає 8 096,20 доларів США.
Представлені відповідачем квитанції про повернення окремими платежами тіла кредиту, переважною більшістю у розмірі 375 доларів США щомісяця, не спростовують наявність залишку непогашеного кредиту у розмірі 8 096,20 доларів США. 
Разом з тим з наданого розрахунку вбачається, що після зміни Банком строку кредитування розраховані Банком за договірною ставкою 13% річних проценти і грошові кошти сплачені ОСОБА_1 з 06.09.2011 року і до грудня 2014 року у загальному розмірі 8 050,51 доларів США, що вбачається з квитанцій, наданих ОСОБА_1 (т.1 а.с.135-250, т.2 а.с.1-155) були віднесені Банком саме в якості сплати процентів за користування кредитом за договірною ставкою. 
Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.
За змістом ч.2 ст.625 ЦК, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Виходячи з наведених норм, наслідком неправомірного користування чужими грошовими коштами, тобто прострочення виконання грошового зобов`язання (як договірного, так і позадоговірного), є нарахування процентів річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Правомірне ж користування чужими грошовими коштами може передбачати сплату процентів, розмір яких визначений договором або законом (зокрема ч. 1 ст. 1048 ЦК України – у правовідносинах, що виникають з договору).
З огляду на зазначене ключовим у застосуванні наведених вище норм є визначення моменту, з якого особа користується чужими грошовими коштами неправомірно, тобто настає прострочення виконання грошового зобов`язання. До цього моменту можливе нарахування процентів як плати, зокрема, згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, після цього моменту нараховуються проценти річні відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Таким чином, при простроченні виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних грошей, нараховуються 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Саме такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/10156/17 від 10.04.2018 року.
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Таким чином, у справі, яка переглядається, вимоги банку про стягнення процентів та пені після 05.09.2014 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Такі правові висновки, узгоджуються з позицією Великої палати ВС, висловленою у постанові від 28.03.2018 у справі №14-10цс18 та з позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц.
Враховуючи наведене та виходячи з встановлених у справі обставин здійснення відповідачем з 06.09.2011 року до 01.01.2015 року оплати у загальному розмірі 8 050,51 доларів США, які Банком були віднесені в рахунок оплати процентів за користування кредитом розрахованих за договірною ставкою 13% річних після зміни строку кредитування, судова колегія вважає, що залишок непогашеної заборгованості за кредитом у розмірі 8 096,20 доларів США підлягає зменшенню на суму фактично погашених відповідачем 8 050,51 доларів США, які кредитором безпідставно віднесені в рахунок процентів за користування кредитом з договірною ставкою 13% річних.
Тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає залишок непогашеного кредиту у розмірі 45,69 доларів США (8 096,20- 8 050,51).
Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задовлення вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 45,69 доларів США та відмови у стягненні процентів за договірною ставкою після зміни строку кредитування 05.09.2011 року (з урахуванням відсутності заборгованості у позичальника ОСОБА_1 за процентами станом на 05.09.2011 року). 
Крім вимог про стягнення процентів позивач також нарахував пеню за прострочення виконання зобов`язання за кредитом та за відсотками за період з 14.03.2015 року до 14.03.2018року після зміни строку кредитування 05.09.2011 року.
Враховуючи умови кредитного договору № 1342/309 від 09.07.2007 року та правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, права кредитора мають захищатися в даному випадку ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Тому у вимогах про стягнення пені за прострочення зобов`язання за тілом кредиту та пені за прострочення зобов`язання за відсотками за користування кредитними коштами за період з 14.03.2015 року до 14.03.2018 року слід відмовити. Також слід зазначити про необґрунтованість розрахунку позивачем заборгованості за процентами за договірною ставкою після зміни строку кредитування.
Також Банком заявлені вимоги про стягнення заборгованості по комісії за супроводження кредиту і пені за прострочення цього платежу за період після зміни строку кредитування, які з урахуванням наведеного не можуть вважатися вимогами, що ґрунтуються на законі.
Таким чином вимоги ПАТ «Державний ощадний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом – 547,89 доларів США; простроченої комісійної винагороди за супроводження кредиту - 1 120,00 грн.; пені за прострочений основний борг по кредиту – 106 415,02 грн.; пені за прострочені проценти за користування кредитом – 5 510,82 грн.; пені за прострочену комісійну винагороду за супроводження кредиту – 297,62 грн. підлягають залишенню без задоволення з підстав наведених в цій постанові апеляційного суду.
Крім того, Банком заявлені вимоги про стягнення 3% річних на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України за прострочення зобов`язання з повернення кредиту та за прострочення зобов`язання зі сплати відсотків. 
Як вже зазначалося в цій постанові у відповідача відсутня заборгованість за відсотками за процентною ставкою передбаченою кредитним договором, оскільки Банк необґрунтовано здійснив розрахунок процентів після зміни строку кредитування та виходячи з наявності заборгованості за процентами за цим розрахунком нарахував 3% річних на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України у розмірі 24,58 доларів США, тому дані вимоги задоволенню не підлягають.
Відносно вимог за ч. 2 ст. 625 ЦК України за прострочення тіла кредиту, то судова колегія вбачає, що станом на 01.01.2015 року фактична заборгованість з урахуванням платежів, які внесені позичальником і були Банком включені в оплату як необгрунтовано нарахованих за договірною ставкою процентів, становила 45,69 доларів США.
Вимоги заявлені за період з 31.03.2015 року до 14.03.2018 року.
Основою нарахування були передбачені договором щомісячні платежі за тілом кредиту у розмірі 375 доларів США щомісячно. Проте оплата тіла кредиту у такому порядку і розмірі після зміни строку кредитування, для позичальника не пов`язувалася умовами кредитного договору, оскільки для позичальника 05.09.2011 року настав строк для всієї суми непогашеного кредиту одразу і припинився обов`язок передбачений кредитним договором про повернення кредиту частинами до закінчення передбаченого умовами кредитного договору строку кредитування.
Враховуючи період, за який позивачем заявлені вимоги і встановлену апеляційним судом реальну заборгованість за кредитом, база нарахування 3% річних є заборгованість у розмірі 45,69 доларів США. Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України 4,04 доларів США (45,69*3%/365* кількість днів прострочення – 1079 (з 31.03.2015 року до 14.03.2018 року). 
Таким чином, загальна сума стягнення становить 49,73 доларів США (45,69+4,04). 
Судова колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо преюдиції судового рішення Одеського апеляційного суду від 20.06.2019 року, яким було частково задоволено апеляційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» та скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2018 року з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ПАТ «Державний ощадний банк України» та стягнення з поручителя ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованості на підставі кредитного договору №1342/309 від 09.07.2007 року і договору поруки №1342/309 від 09.07.2007 року станом на 01.11.2016 року у розмірі - 8 296,62 доларів США та 39 828,27 гривень, з яких: строковий основний борг по кредитку у розмірі 2 175,87 доларів США; прострочений основний борг по кредиту у розмірі 5 921,70 доларів США; прострочені проценти за користування кредитом у розмірі 89,17 доларів США; прострочена комісійна винагорода за супроводження кредиту у розмірі 240,00 гривень; пеня за прострочений основний борг за кредитом у розмірі 37 605,16 гривень; пеня за прострочені проценти за користування кредитом у розмірі 1 844,00 гривень; пеня за прострочену комісійну винагороду за супроводження кредиту у розмірі 139,11 гривень; 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 109,88 доларів США.
Зі змісту даного рішення вбачається, що до суду з позовом про стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_2 звернувся 29.11.2016 року і до розрахунку заборгованості включені проценти та пеня за договірною ставкою станом на 01.11.2016 року без врахування зміни Банком строку кредитування на 05.09.2011 року шляхом подання до суду позову до ОСОБА_1 про повернення кредиту у повному обсязі. При цьому, як вбачається з описової частини рішення апеляційного суду, судом першої інстанції під час розгляду справи було відмовлено в об`єднанні в одне провадження цивільної справи №522/23050/16-ц за позовом Банка до ОСОБА_2 та цивільної справи №2/1522/10727/11 за позовом Банка до ОСОБА_1 , а сам розгляд справи №522/23050/16-ц судом відбувся без участі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Враховуючи наведене та приймаючи до уваги обставини встановлені апеляційним судом під час розгляду справи, що переглядається в апеляційному порядку, немає підстав для звільнення позивача від доведення обставин, на які він посилається, як на такі, що вже встановлені і доведені при розгляді справи №522/23050/16-ц.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України визначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
 
Позивачем сплачено при поданні позову до суду судовий збір у розмірі 1700 грн. та за подання апеляційної скарги 2 550 грн., а всього 4 250 грн.
 
За наслідками розгляду апеляційної скарги ПАТ «Держаний ощадний банк» вимоги позивача задоволені на 0,37 % від заявлених вимог з урахуванням уточнення позовних вимог від 03.05.2018 року у розмірі 49,73 доларів США від 9 097,57 доларів США та 113 343,46 грн.
 
Тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 15 грн. 72 коп. (0,37% від 4 250).
 
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,
                      ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» адвоката Туфекчі Ірини Дмитрівни - задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 липня 2019 року - скасувати та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором № 1342/309 від 09.07.2007 року у розмірі 49,73 доларів США.
В решті позовних вимог – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» судові витрати у розмірі 15 грн. 72 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 09.03.2021 року

Головуючий                  О.М. Таварткіладзе

Судді:                 А.П. Заїкін

                                                                       О.В. Князюк