Справа № 462/6408/19                                        Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М. 
Провадження № 22-ц/811/1410/20                                Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А. 
Категорія:76

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Мікуш Ю.Р., Шандри М.М.,
секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представниці відповідача ПрАТ «ЛЛЗ» – Кужик Л.В., позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Львівський локомотиворемонтний завод» на рішення Залізничного районного суду м.Львова в складі судді Палюх Н.М. від 12 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Львівський локомотиворемонтний завод» про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -
в с т а н о в и л а : 
       рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 12 березня 2020 року позов задоволено.
Визнано незаконним наказ Приватного акціонерного товариства «Львівський локомотиворемонтний завод» від 2 вересня 2019 року №1389-ос «про звільнення ОСОБА_1 ».
Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника відділу організації праці та заробітної плати Приватного акціонерного товариства «Львівський локомотиворемонтний завод» з 4 вересня 2019 року.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Львівський локомотиворемонтний завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь період вимушеного прогулу в сумі 203 677 (двісті три тисячі шістсот сімдесят сім) грн. 01 коп. (вказана сума без утримання податку й інших обов`язкових платежів).
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Львівський локомотиворемонтний завод» на користь держави 768, 40 коп. судового збору.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць.
Вказане рішення оскаржило ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод».
В апеляційній скарзі просять скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Вказують, що з висновками суду викладеними у рішенні не погоджуються та заперечують, з тих підстав, що при винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи; мають місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, а також не застосовано положення ст. 2 ЦПК України. Зазначають, що не погоджуються з висновком суду першої інстанції, про те, що відповідачем не було дотримано вимог ч.1 ст. 49-2 КЗпП України. Звертають увагу, що Відповідач виконав обов`язок передбачений ч.3 ст. 49? КЗпП України та запропонував Позивачеві іншу роботу на підприємстві. Інші вакансії, окрім тих які були запропоновані Позивачеві згідно повідомлення про планове вивільнення №2 від 02 вересня 2019 року Відповідач не міг запропонувати. Робота по посадам у новоствореному економічному відділі (з 03.06.2019) була запропонована працівникам з більш високою продуктивністю праці у порівнянні з Позивачем. Вакансії, які виникли у зв`язку із створенням економічного відділу згідно штатного розпису ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» введеного в дію з 03.06.2019, та які не змінені штатним розписом ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» введеного в дію з 09.07.2019, були зайняті працівниками з більш високою продуктивністю праці у порівнянні з Позивачем, які погодилися на переведення згідно заяв. Також вказують, що всі посади відділу, в якому працював Позивач, були скорочені. Посади, на які в період з 21.06.2019 по 04.09.2010 приймались та/або переміщувались інші працівники ПрАТ «ЛЛРЗ» та були вакантними, не є однорідними посаді позивача. За таких обставин вважають, що порушення трудових прав та інтересів Позивача в цьому випадку не має. Таким чином, при вивільненні Позивача із займаної посади Відповідачем було дотримано норми чинного законодавства, а сам факт того, що Позивачеві не було запропоновано разом із повідомленням про заплановане вивільнення від 21.06.2019 року про скорочення займаної ним посади з 04.09.2019 року начальника відділу організації праці та заробітної плати вакантних посад не може слугувати підставою для скасування наказу Приватного акціонерного товариства «Львівський локомотиворемонтний завод» від 02 вересня 2019 року №1389-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлення Позивача на даній посаді, оскільки всі наявні вакантні посади були запропоновані Позивачеві.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представниці відповідача на підтримання апеляційної скарги, позивача –в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи оцінивши доводи учасників справи в межах доводів позовної заяви, відзиву на неї, відповіді на відзив, апеляційної скарги, відзиву на неї, а також усних та письмових пояснень учасників справи у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.1 ст. 62, ч.3 ст. 64 Господарського кодексу України, п.1 ч.1, ч.2 ст. 40, ч.1 ст. 42, ч.ч.1,3 ст. 49-2, ч.2 ст. 235, ст. 141, ст. 51 КЗпП України, ухвалу Верховного Суду від 28.01.2009 у справі №6-14292св08, постанову Верховного суду України від 14 січня 2014 року у справі №21-395а13, п.п. 19, 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду трудових спорів» від 06.11.1992 №9, Європейську соціальну хартію ратифіковану Законом України від 14.09.2006 року №137-V, Постанову Кабінету міністрів України від 08.02.1995 №100, рішення ЄСПЛ у справі «П`єрсак проти Бельгії», рішення ЄСПЛ у справі Проніна проти України від 18 липня 2006 року, №63566/00Л, ст. 141 ЦПК України, та задовольняючи позов, виходив з того, що 25.06.2009 позивач був прийнятий на роботу у ВАТ «Львівський локомотиворемонтний завод», де працював на різних посадах. З 07.08.2018 позивач працював на посаді начальника Відділу організації праці та заробітної плати ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод». Суд зазначив, що власник на свій розсуд має право формувати штат і структуру підприємства, установи або організації, змінити чисельність працівників певного фаху і кваліфікації та чисельність одних посад зменшити, здійснити звільнення працівників, що не забороняє одночасно прийнявши рішення про прийняття на роботу працівників іншого фаху і кваліфікації, змінити чисельність інших посад. Враховуючи зазначене, при вирішенні трудового спору щодо поновлення на роботі працівника, звільненого у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників, суд зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення та дотримання відповідачем порядку вивільнення працівника за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, зокрема, чи мало місце скорочення чисельності штату або чисельності працівників. Проте, суд не має права вирішувати питання про доцільність змін в організації виробництва та наступне скорочення штату працівників, а також наявність підстав для утворення інших структурних підрозділів та їх функціональне навантаження. Вирішення вказаних питань належить до виключної компетенції роботодавця (власника або уповноваженого ним органу). Виходячи з норм трудового законодавства не передбачено право суду перевіряти доцільності скорочення працівників, оскільки власник підприємства або уповноважений ним орган самостійно вирішує питання організаційної структури, чисельності та штатів працівників, ці питання стосується суто внутрішньої господарської діяльності окремого суб`єкта господарювання і не є предметом доказування у судових спорах. Суд зазначив, що однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Суд встановив, що з метою приведення чисельності у відповідність до затвердженого штатного розпису ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод», керуючись протоколом засідання наглядової ради від 28.05.2019 №14/2019 та рішенням правління товариства (протокол від 31.05.2019), наказом ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» від 04.06.2019 №311-ОД наказано з 04.09.2019 вивільнити працівників товариства відповідно до переліку посад, що підлягають вивільненню (додаток №1) та введено в дію з 03.06.2019 року новий штатний розпис, з якого вбачається, що відповідачем було створено нові структурні підрозділи, зокрема економічний відділ, відділ фінансів, відділ інформаційних технологій, комерційний відділ, енергоцех, цех ремонтно-механічний та господарський відділ, при цьому ліквідовано відділ організації праці та заробітної плати, відділ планово-економічний, відділ фінансовий, відділ інформаційних технологій та технічного забезпечення комп`ютерної техніки, відділ матеріально-технічного постачання та комплектації, відділ зовнішньої кооперації, відділ кошторисно договірний, відділ збуту та маркетингу, енерго-ремонтний цех, дільницю ремонтно-будівельну, що свідчить про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. Згідно положення про відділ економічний ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» введеного дію наказом від 21.08.2019 №482-ОД, наказу від 04.06.2019 №311-ОД, штатного розпису ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» введеного в дію з 01.03.2019, штатного розпису ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» введеного в дію з 03.06.2019, штатного розпису ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» введеного в дію з 09.07.2019 видно про скорочення штату, в тому числі і скорочення посади начальника відділу організації праці та заробітної плати. Суд зазначив, що оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч.3 ст.49-2 КЗпП України роботодавець вважається таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які були наявні на момент повідомлення працівника про звільнення, з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення такого працівника. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Наказом ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» від 21.06.2019 №344-ОД вирішено з 04.09.2019 скоротити штатні посади та чисельності працівників, які вони займають згідно додатків №1 та №2, та попередити вказаних у додатках №1 та №2 працівників підприємства про їх майбутнє вивільнення у зв`язку зі скороченням їх посад та чисельності працівників під розписку до 04.07.2019. Наказано начальнику відділу кадрів ОСОБА_2 запропонувати усім працівникам, що підлягають скороченню, вакантні посади при їх наявності. Суд встановив, що 21.06.2019 позивача було попереджено, що посада, яку він займає, а саме начальника Відділу організації праці та заробітної плати, скорочується з 04.09.2019 та він буде звільнений з такої посади згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Також суд встановив, що одночасно з попередженням про майбутнє вивільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці позивачу, як і іншим працівникам, посади яких підлягали скороченню, не було запропоновано жодних вакантних посад на підприємстві, що підтверджується показаннями позивача, представників відповідача та свідка ОСОБА_2 . Позивач не був членом первинної профспілкової організації ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод», що підтверджується поясненнями сторін та довідкою голови профспілки ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» від 28.11.2019. Згідно копії табелів звіту виходу на роботу працівників ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» за липень-вересень 2019 року, позивач з 03.07.2019 по 01.09.2019 перебував у відпустках та лікарняних. 02.09.2019 позивач приступив до роботи у ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» та цього ж дня уповноваженою особою відповідача було запропоновано йому чотири вакантних посади, від яких він відмовився через не запропонування вакансій в економічному відділі протягом червня-серпня 2019. Наказом від 02.09.2019 №1389-ОС ОСОБА_1 , начальника відділу організації праці та заробітної плати, звільнено з роботи 04.09.2019 у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Покликання представників відповідача на те, що через відсутність позивача на роботі з 03.07.2019 по 01.09.2019 відповідач був позбавлений можливості в цей період запропонувати останньому вакантні посади, суд оцінив критично, оскільки суд достовірно встановив, що після введення з 03.06.2019 нового штатного розпису позивач до 03.07.2019 безперервно перебував на роботі, що дозволяло роботодавцю вчасно виконати свій обов`язок по запропонуванню йому усіх вакантних посад та й в подальшому під час перебування позивача у відпустці і на лікарняних нічого не перешкоджало відповідачу виконувати цей свій обов`язок. Суд констатував, що факт не пропонування позивачу усіх вакантних посад одночасно з попередженням про його наступне звільнення з посади, як і не пропонування вакантних посад протягом періоду з дня попередження про майбутнє вивільнення до дня прийняття відповідачем оскаржуваного наказу про звільнення позивача з роботи, підтверджує те, що відповідачем не було дотримано вимог ч.1 ст.49-2 КЗпП України, що є грубим порушення трудового законодавства. Щодо покликань позивача щодо його переважного права на зайняття вакантної посади начальника відділу економічного суд зазначив наступне. Згідно Положення про відділ організації праці та заробітної плати ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» введеного в дію наказом від 23.05.2012 №490, основним завданням відділу було організація праці та заробітної плати, забезпечення підвищення продуктивності праці і правильного використання фонду заробітної плати. Згідно Положення про відділ економічний ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» введеного в дію наказом від 21.08.2019 №482-ОД основним завданням відділу є організація економічного планування, організація праці та заробітної плати, що направлені на організацію раціональної господарської діяльності, забезпечення продуктивності праці та правильного використання фонду заробітної плати. З пояснень сторін, порівняльного аналізу вказаних Положень суд встановив, що основні завдання відділу економічного охопили основні завдання ліквідованих відділів організації праці та заробітної плати і планово-економічного. Суд встановив, що ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод», розглядаючи кандидатів на посаду начальника відділу економічного, провело порівняльний аналіз, за результатами якого, враховуючи обставини: звільнення позивача з аналогічної підстави в 2018 році, наявність дисциплінарного стягнення, а саме догани відповідно до наказу від 23.04.2019 №557-ОС, підтверджені факти неналежного виконання позивачем своїх посадових обов`язків, а також негативну характеристику та відгуки про нього, не побачило позивача на цій посаді. Суд зазначив, що перестановка працівників у межах однорідних професій і посад, які скорочуються, віднесена до виключної компетенції власника або уповноваженого ним органу, який самостійно вирішує це питання відповідно до загальних положень про комплектування кадрів і просування по службі, тому суд не вправі надавати оцінку такому рішенню роботодавця. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що звільнення позивача з роботи відбулось з грубим порушенням трудового законодавства, а тому позивач повинен бути поновлений на роботі, з якої був незаконно звільнений, з одночасним стягненням з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 05.09.2019 по день винесення судового рішення. Відповідно, суд прийшов до висновку, що наказ ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» від 2 вересня 2019 року №1389-ос «про звільнення ОСОБА_1 » є незаконним та підлягає скасуванню. Суд встановив, що кількість днів вимушеного прогулу позивача з 05.09.2019 по 12.03.2020 складає 131 робочих днів. Таким чином середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить 203 677 грн. 01 коп. /1554,71 грн. х 131 робочих днів/, який суд вважав необхідним стягнути з відповідача. З огляду на зазначене, оцінивши у сукупності встановлені обставини і перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі. На підставі ст.141 ЦПК України суд вважав, що з відповідача підлягає стягненню в дохід держави 768 грн. 40 коп. судового збору.
Колегія суддів вважає, що такі висновки відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.
8.10.2019 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод», у якому просив:
-визнати незаконним наказ ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» від 02.09.2019 №1389-ОС про звільнення з роботи ОСОБА_1 , начальника відділу організації праці та заробітної плати у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників;
-поновити його на роботі на посаді начальника відділу організації праці та заробітної плати Приватного акціонерного товариства «Львівський локомотиворемонтний завод»;
-стягнути з Приватного акціонерного товариства «Львівський локомотиворемонтний завод» на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, обрахованого з 05 вересня 2019 року по дату винесення судового рішення;
-допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць.
В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що 25.06.2009 він був прийнятий на роботу у ВАТ «Львівський локомотиворемонтний завод», де працював на різних посадах, зокрема заступником голови правління з економічних та соціальних питань, директором з економічних, соціальних питань та збуту. 07.08.2018 був переведений на посаду начальника відділу організації праці та заробітної плати. З метою приведення чисельності у відповідність до затвердженого штатного розпису товариства, керуючись протоколом засідання наглядової ради ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» від 28.05.2019 №14/2019 та рішенням правління товариства (протокол від 31.05.2019), наказом від 04.06.2019 №311-ОД наказано з 04.09.2019 вивільнити працівників товариства відповідно до переліку посад, що підлягають вивільненню (додаток №1) та вимог п.1 ст.40 КЗпП України. Наказом від 21.06.2019 №344-ОД вирішено з 04.09.2019 скоротити штатні посади та чисельність працівників, які вони займають згідно додатків №1 та №2. Наказом від 02.09.2019 №1389-ОС його, начальника відділу організації праці та заробітної плати, було звільнено з роботи 04.09.2019 у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п.1. ст.40 КЗпП України. Однак, вважає, що його звільнення відбулося з порушення вимог законодавства, оскільки відповідач, як юридична особа, не був ні ліквідований, ні реорганізований, а відбулась лише зміна його внутрішньої (організаційної) структури, при цьому жодні зміни у функціональній діяльності у вказаних ліквідованих структурних підрозділів та новоствореному структурному підрозділі не відбулись. Також наголошує, що 21.06.2019 його повідомили про заплановане звільнення, однак лише 02.09.2019 йому вперше було запропоновано вакантні посади, зокрема економіста з аналізу господарської діяльності І категорії економічного відділу, інженера з приймання електропересувного складу І категорії відділу визначення обсягів робіт, а також посаду майстра локомотивоскладського цеху. Інших посад йому не було запропоновано, хоча станом на 21.06.2019 були наявні 11 вакансій у економічному відділі. Крім цього, 01.08.2019 посаду начальника економічного відділу було запропоновано заступнику начальника відділу організації праці та заробітної плати, при цьому досвіду роботи до цього на такій посаді у даного працівника не було, хоча відповідно до вимог ст.42 КЗпП України при скорочені чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, однак жодний порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих, які залишилися на роботі і тих, які були звільнені, відповідачем не проводився. З цих підстав вважає, що його звільнення з роботи відбулося з грубим порушенням трудового законодавства. За наведеного, просив позов задовольнити.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною 2 ст. 40 Кодексу (КЗпП України) встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.
Пленум Верховного Суду України у п. 19 Постановивід 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами) вказав, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 травня 2016 року № 6-3048цс15, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Відповідно до статті 492 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України може бути ліквідація або реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.
Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Саме до такого розуміння цих норм зводяться, також, і правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від: 1 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, 1 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15, які є обов`язковими для застосування.
Як вбачається з матеріалів справи, 25.06.2009 позивач був прийнятий на роботу у ВАТ «Львівський локомотиворемонтний завод», де працював на різних посадах. З 7.08.2018 позивач працював на посаді начальника Відділу організації праці та заробітної плати ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод».
З метою приведення чисельності у відповідність до затвердженого штатного розпису ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод», керуючись протоколом засідання наглядової ради від 28.05.2019 №14/2019 та рішенням правління товариства (протокол від 31.05.2019), наказом ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» від 04.06.2019 №311-ОД наказано з 04.09.2019 вивільнити працівників товариства відповідно до переліку посад, що підлягають вивільненню (додаток №1) та введено в дію з 03.06.2019 року новий штатний розпис, з якого вбачається, що відповідачем було створено нові структурні підрозділи, зокрема економічний відділ, відділ фінансів, відділ інформаційних технологій, комерційний відділ, енергоцех, цех ремонтно-механічний та господарський відділ, при цьому ліквідовано відділ організації праці та заробітної плати, відділ планово-економічний, відділ фінансовий, відділ інформаційних технологій та технічного забезпечення комп`ютерної техніки, відділ матеріально-технічного постачання та комплектації, відділ зовнішньої кооперації, відділ кошторисно договірний, відділ збуту та маркетингу, енерго-ремонтний цех, дільницю ремонтно-будівельну, що свідчить про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи.
З положення про відділ економічний ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» введеного дію наказом від 21.08.2019 №482-ОД, наказу від 04.06.2019 №311-ОД, штатного розпису ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» введеного в дію з 01.03.2019, штатного розпису ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» введеного в дію з 03.06.2019, штатного розпису ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» введеного в дію з 09.07.2019 вбачається про скорочення штату, в тому числі і скорочення посади начальника відділу організації праці та заробітної плати.
Наказом ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» від 21.06.2019 №344-ОД вирішено з 4.09.2019 скоротити штатні посади та чисельності працівників, які вони займають згідно додатків №1 та №2, та попередити вказаних у додатках №1 та №2 працівників підприємства про їх майбутнє вивільнення у зв`язку зі скороченням їх посад та чисельності працівників під розписку до 04.07.2019. Наказано начальнику відділу кадрів ОСОБА_2 запропонувати усім працівникам, що підлягають скороченню, вакантні посади при їх наявності.
21.06.2019 позивача дійсно було попереджено, що посада, яку він займає, а саме начальника Відділу організації праці та заробітної плати, скорочується з 04.09.2019 та він буде звільнений з такої посади згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України.
Однак, одночасно з попередженням про майбутнє вивільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці позивачу, як і іншим працівникам, посади яких підлягали скороченню, не було запропоновано жодних вакантних посад на підприємстві, аж до 2.09.2019 року коли був прийнятий оскаржуваний наказ про звільнення.
На той час (тобто станом принаймні на 21.06.2019 року) існувало принаймні дев`ятнадцять посад, які, зважаючи на свою кваліфікацію та досвід роботи міг займати позивач, а саме: чотири посади майстра в локомотиво-складальному цеху, посада інженера з приймання електропересувного сскладу у відділі визначення обсягів робіт, посада старшого диспетчера у виробничо-диспетчерському відділі, посада головного експерта заводоуправління, посада інженера в галузі електроніки та телекомунікацій у відділі інформаційних технологій, посада інженера з проектно-кошторисної роботи у відділі головного механіка, та десять посад у економічному відділі, а саме: посада начальника відділу, посада заступника начальника відділу, посада провідного економіста з планування, посада провідного економіста з аналізу господарської діяльності, посада економіста праці 1 кат., посада економіста праці 2 кат., дві посади провідного економіста з ціноутворення та дві посади провідного інженера з організації та нормування праці. Те, що такі посади міг обіймати позивач відповідачем не оспорено (Т.2 а.с. 43).
Як вбачається з копії табелів звіту виходу на роботу працівників ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» за липень-вересень 2019 року, позивач з 03.07.2019 по 01.09.2019 дійсно перебував у відпустках та лікарняних.
2.09.2019 позивач приступив до роботи у ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» та цього ж дня уповноваженою особою відповідача було запропоновано йому три вакантних посади, він яких він відмовився через не запропонування вакансій в економічному відділі протягом червня-серпня 2019.
Наказом від 02.09.2019 №1389-ОС ОСОБА_1 , начальника відділу організації праці та заробітної плати, звільнено з роботи 04.09.2019 у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п.1. ст.40 КЗпП України.
Однак, як, також, вбачається із матеріалів справи та відповідачем не спростовано, про що йшлося, – позивачу не було надано персональних пропозицій про усі наявні протягом терміну попередження про наступне вивільнення конкретних вакантних посад, що були вакантними на підприємстві, а також у матеріалах справи відсутні докази про те, що він відмовився від запропонованих конкретних вакантних посад.
Так, принаймні з 21.06.2019 року по 3 липня 2019 року на підприємстві було дев`ятнадцять вакантних посад, які б міг займати позивач, однак такі не були йому запропоновані.
Також, згідно Положення про відділ організації праці та заробітної плати ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод», що введений в дію наказом від 23.05.2012 №490, основним завданням відділу було організація праці та заробітної плати, забезпечення підвищення продуктивності праці і правильного використання фонду заробітної плати.
Згідно ж Положення про відділ економічний ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» введеного в дію наказом від 21.08.2019 №482-ОД основним завданням відділу є організація економічного планування, організація праці та заробітної плати, що направлені на організацію раціональної господарської діяльності, забезпечення продуктивності праці та правильного використання фонду заробітної плати.
Відтак, слід вважати, що основні завдання відділу економічного охопили основні завдання ліквідованих відділів організації праці та заробітної плати і планово-економічного.
Вказане додатково доводить можливість зайняття позивачем вакантних посад, зокрема, у вказаному відділі, про що йшлося.
Тому, судом вірно встановлено, що після введення з 3.06.2019 нового штатного розпису позивач до 03.07.2019 безперервно перебував на роботі, що дозволяло роботодавцю вчасно виконати свій обов`язок та запропонувати йому усі вакантні посади та й в подальшому під час перебування позивача у відпустці і на лікарняних про існування певних перешкод для повідомлення позивача про наявність вакантних посад та виконання цього свого обов`язку відповідачем не вказано.
Враховуючи вказане, відповідачем не доведено факт виконання ним в повному обсязі обов`язку, передбаченого ст. 492 КЗпП України.
Враховуючи вказане, суд прийшов до вірного висновку, що звільнення позивача з роботи відбулось з грубим порушенням трудового законодавства, а тому позивач повинен бути поновлений на роботі, з якої був незаконно звільнений, з одночасним стягненням з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 05.09.2019 по день винесення судового рішення, відповідно наказ ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» від 2 вересня 2019 року №1389-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » є незаконним та підлягає скасуванню.
Відповідно, також, підлягла до задоволення і вимога про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Львівський локомотиворемонтний завод» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь період вимушеного прогулу, виходячи з розрахунку, зробленого на підставі Постанови Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», який здійснений судом.
Так, згідно довідки ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» середньоденна заробітна плата позивача становить 1554,71 грн. 
Правильність нарахування середньоденного заробітку за вказаною довідкою сторони не оспорюють та визнають, а тому суд вірно взяв її до уваги.
Кількість днів вимушеного прогулу позивача з 05.09.2019 по 12.03.2020 складає 131 робочих днів.
Таким чином середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить 203677 грн. 01 коп. /1554,71 грн. х 131 робочих днів/, який суд вірно вважав необхідним стягнути з відповідача.
Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, - 
п о с т а н о в и л а :
апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Львівський локомотиворемонтний завод» – залишити без задоволення.
       Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 12 березня 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 25 лютого 2021 року.

Головуючий:                                                                                                Я.А. Левик
Судді:                                                                         Ю.Р. Мікуш 
                                                                                         М.М. Шандра