Постанова
Іменем  України 
10 березня 2021 року
м. Київ
справа № 308/13014/16-ц
провадження № 61-10752св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І., 
суддів: Антоненко Н. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - публічне акціонерне товариство «ПриватБанк»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (письмового провадження) касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатського області від 22 серпня 2018 року в складі судді Шепетко І. О. та  постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року в складі колегії суддів: Джуги С. Д., Фазикош Г. В., Кожух О. А.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2016 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») та просила визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір № MKM7GF00000145 від 15 серпня 2005 року, укладений між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк».
Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що 15 серпня 2015 року між нею та  відповідачем укладений кредитний договір № MKM7GF00000145, який визначений ними як споживчий кредит. 
Вказувала, що при укладенні кредитного договору вона не була ознайомлена з  усіма умовами кредитування, оскільки всупереч вимогам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк не навів детального розпису сукупності вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які виникають на користь третіх осіб, тощо, а тому відсутні підстави вважати, що кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства. 
Крім того, умовами кредитного договору передбачено обов`язок позичальника сплачувати на користь банку комісію, що суперечить вимогам частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
Також зазначала про те, що умови кредитного договору є несправедливими, оскільки існує істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, так як договором установлено відповідальність позичальника у формі пені та штрафу, тоді як аналогічної відповідальності для банку не встановлено. 
Посилаючись на викладене та те, що при отриманні кредитних послуг банк ввів її  в оману, просила позов задовольнити.
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатського області від 22  серпня 2018 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач була ознайомлена з  умовами кредитного договору, всіма істотними обставинами та наслідками його підписання, що підтверджується її особистим підписом, кредитний договір укладений сторонами з дотриманням вимог Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка була чинною на момент його укладення), а належних і  допустимих доказів протилежного, як і доказів введення в оману, позивач не надала.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до  Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатського області від 22  серпня 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 23  квітня 2019 рокуй  ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані в справі докази, не звернули уваги на те, що позивач була повідомлена тільки про ту інформацію, що зазначена в договорі, у той час як інформація, обов`язкова до повідомлення, не була доведена до її відома, що призвело до  введення її в оману. При цьому в кредитному договорі відсутні встановлені законодавством обов`язкові умови, які необхідні для їх укладення, договір містить несправедливі та дискримінаційні умови, що є підставою для визнання його недійсним. 
До того ж кредитний договір суперечить законодавству України щодо використання іноземної валюти як засобу платежу.
Проте, суди цього не врахували, неправильно застосували статтю 18 Закону України «Про захист прав споживачів», статтю 207 ЦК України, внаслідок чого безпідставно відмовили в задоволенні її позову. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 06 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Ужгородського міськрайонного суду Закарпатського області.
24 червня 2019 року справа № 308/13014/16-ц надійшла до Верховного Суду.
АТ КБ «Приватбанк» надіслало відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2021 року справу призначено до  судового розгляду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і  вирішення справи.
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не  закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що  діяв до набрання чинності цим Законом. 
За вказаних обставин тут і надалі положення ЦПК України застосовуються у редакції, яка діяла до 08 лютого 2020 року.
Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Фактичні обставини, встановлені судами
Суди встановили, що 15 серпня 2005 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № MKM7GF00000145, відповідно до  пункту 1.1 якого банк надав відповідачу кредит у сумі 30 960, 00 доларів США на термін до 14 серпня 2015 року включно зі сплатою відсотків за його користування в розмірі 0, 92% в місяць на суму залишку заборгованості по  кредиту та комісії в розмірі 0, 18% від суми виданого кредиту щомісяця в  період сплати й одноразово в момент надання кредиту в розмірі 3% від суми кредиту.
Вказаний кредитний договір укладений у письмовій формі, підписаний сторонами, містить дані про особу та  місцезнаходження кредитодавця, розміри погашення основної суми кредиту, проценти за користування кредитом, платежі за надані супутні послуги на користь банку та на користь третіх осіб, розмір процентної ставки, цілі надання кредиту: придбання двокімнатної квартири.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за  кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Цивільний кодекс прямо не визначає будь-яких істотних умов кредитного договору, але зі змісту статті 1054 ЦК України вбачається, що істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, проценти за його використання та обов`язок позичальника повернути суму кредиту, що повинен бути виконаний у певний час.
Правове значення для вирішення питання про визнання кредитного договору недійсним має додержання  його сторонами   вимог   закону   саме   при   його укладенні, а не при його виконанні.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.
За змістом частин першої-третьої, п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
З аналізу вказаної норми слід дійти висновку, що правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є  обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
Частиною першою статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» (у  редакції чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору) передбачалося, що умови договору, що обмежують права споживача порівняно з  правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними. 
Установивши, що укладений між сторонами кредитний договір відповідає вільному волевиявленню сторін, під час укладення кредитного договору позивач була ознайомлена з усіма його умовами та погодилася з ними, підписавши договір без зауважень, при цьому несправедливих чи дискримінаційних умов кредитний договір не містить, а наявність умислу в діях банку щодо введення її  в  оману позивач не довела, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання кредитного договору в цілому недійсним.
Разом з тим, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на таке.
16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України від 22 вересня 2011  року № 3795- VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є  нікчемною.
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
Згідно з положеннями статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи  послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що  вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості за кредитом не є самостійною послугою, що замовляється та  підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості за кредитом, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за  кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.
Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на  порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).
Пунктом 1.1 оскаржуваного кредитного договору встановлено обов`язок позичальника сплатити на користь банку комісію в розмірі 0, 18% від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати і одноразово в момент надання кредиту в розмірі 3% від суми кредиту.
Зазначена сплата комісій є платою за послуги, що супроводжують кредит, а тому пункт 1.1 кредитного договору в частині її встановлення, є нікчемним.
Водночас, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 червня 2019 року в  справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформувала висновки про те, що визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не  є  належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним у силу закону з моменту його укладення.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, але помилилися щодо мотивів такої відмови в частині визнання недійсним пункту 1.1 кредитного договору щодо встановлення комісії.
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
Частиною першою статті 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у  відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 412 ЦПК України).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, судові рішення судів попередніх інстанцій змінити, виклавши їх мотивувальні частини щодо нікчемності пункту 1.1 кредитного договору (в частині встановлення комісії) у редакції цієї постанови, у іншій частині судові рішення слід залишити без змін.
Оскільки Верховний Суд змінює оскаржувані судові рішення, але виключно в   частині мотивів їх ухвалення, то новий розподіл судових витрат не  здійснюється.
Керуючись статтями 400, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатського області від 22  серпня 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини щодо нікчемності пункту 1.1 кредитного договору № MKM7GF00000145 від 15 серпня 2005 року (у частині встановлення комісії) у редакції цієї постанови.
У іншій частині рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатського області від 22  серпня 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 квітня 2019 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,  є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	В. І. Крат	
Судді:	Н. О. Антоненко Є. В. Краснощоков М. М. Русинчук М. Ю. Тітов