Єдиний унікальний номер 219/6524/20 
Номер провадження 22-ц/804/149/21        

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

12 січня 2021 року
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Азевича В.Б.,
суддів: Кішкіної І.В., Никифоряка Л.П.,
за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області справу № 219/6524/20 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «Вістек» про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні, середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні та компенсаційних виплат (індексу інфляції) за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 жовтня 2020 року (суддя Конопленко О.С., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області, текст повного судового рішення складено 09 жовтня 2020 року),-

В С Т А Н О В И В:

В липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «Вістек» (далі – ПрАТ «Вістек») про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні, середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні та компенсаційних виплат (індексу інфляції) за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 березня 2019 року задоволено його позов до ПрАТ «Вістек». Позивача поновлено на роботі та стягнуто з підприємства на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11 листопада 2017 року по 18 березня 2019 року включно в сумі 325 160,06 гривень, моральну шкоду в сумі 5 000 гривень та судовий збір. 18 березня 2019 року рішення суду в частині поновлення позивача на роботі було виконано, а 19 березня 2019 року виплачено за рішенням суду середній заробіток за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць, суму моральної шкоди та судовий збір. В подальшому рішення суду щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу виконувалось відповідачем частинами, останній платіж надійшов 13 березня 2020 року. Разом з тим, позивач зазначав, що станом на 10 листопада 2017 року (дату його звільнення з ПрАТ «Вістек») він мав право на щорічну відпустку терміном 28 календарних днів. Проте, компенсацію за невикористану відпустку при звільненні роботодавець позивачу не сплатив. При цьому, за період з 10 листопада 2017 року по 19 березня 2019 року позивач має 38 днів невикористаної відпустки, враховуючи, що відповідно до довідки ПрАТ «Вістек» № 234 від 03 серпня 2018 року середньоденний заробіток юрисконсульта юридичного відділу ПрАТ «Вістек» ОСОБА_1 складає 910,30 гривень, розмір грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки складає 34 591,40 грн = 38 робочих днів х 910,30 грн. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача на підставі статті 117 КЗпП України середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні (виплата грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки) з 20 березня 2019 року по 07 липня 2020 року в сумі 284 468,70 грн. Також позивач просив на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» стягнути компенсаційні виплати (індекс інфляції) за затримку розрахунку при звільненні за період з 20 березня 2019 року по 07 липня 2020 року в сумі 14 610,40 грн.
Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Вістек» на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні за період з 10 листопада 2017 року по 19 березня 2019 року в сумі 24 233,36 грн, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 30 000,00 грн. Зобов`язано ПрАТ «Вістек» при виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні за період з 10 листопада 2017 року по 19 березня 2019 року в сумі 24 233,36 грн та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 30 000,00 грн утримати з цих сум податки та інші обов`язкові платежі. Стягнуто з ПрАТ «Вістек» на користь ОСОБА_1 збір в сумі 554,71 грн. Відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ПрАТ «Вістек» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 254 468,70 грн та компенсаційних виплат (індексу інфляції) за затримку розрахунку при звільненні (виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки) з 20 березня 2019 року по 07 липня 2020 року в сумі 17 522,66 грн.
На вказане судове рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить його скасувати частково та ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення, стягнувши з ПрАТ «Вістек» додатково до визначеної рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 жовтня 2020 року суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні (грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки) у розмірі 268 578,40 грн та компенсаційні виплати (індекс інфляції) за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні по день фактичного розрахунку, станом на дату подання апеляційної скарги у розмірі 2 736,34 грн.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач як роботодавець усвідомлює та навмисно припускає настання для нього негативних наслідків щодо майнових втрат внаслідок виплат компенсацій за порушення трудового законодавства України, які розумно можна було б передбачити та не допустити або суттєво зменшити. На думку скаржника, суд першої інстанції при встановленні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні неправомірно застосував розмір середнього заробітку, який застосовується при визначенні розміру відпускних (середньоденний заробіток – 637,72 грн) замість застосування розміру середнього заробітку, який застосовується при розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати (середньоденний заробіток – 910,30 грн). Також вважає, що суд неправомірно відмовив у задоволенні вимог щодо стягнення компенсаційних виплат (індексу інфляції) за затримку розрахунку при звільненні (виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки) з 20 березня 2019 року по 07 липня 2020 року.
Від ПрАТ «Вістек» до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. В відзиві висловлюється думка, що оцінка втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Також відповідач вважає, що компенсація за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні, яка нарахована виходячи із середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу не відноситься до об`єктів, які підлягають індексації та компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати.
Позивач ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги.
ПрАТ «Вістек» свого представника не направило, про час та місце розгляду справи повідомлене належним чином, що підтверджується даними про отримання відповідачем судової повістки рекомендованим поштовим повідомленням. Підприємство подало до апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з посиленням карантинних заходів, яке було відхилено апеляційним судом за необґрунтованістю. 
Згідно зі статтею 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України та пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що згідно записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 позивача 10 листопада 2017 року звільнено з ПрАТ «Вістек» у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення штату працівників, згідно пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України.
Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 березня 2019 року визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) ПрАТ «Вістек» № 115 від 08 листопада 2017 року «Про припинення трудового договору (контракту)» за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, поновлено ОСОБА_1 на посаді юрисконсульта юридичного відділу ПрАТ «Вістек», стягнуто з ПрАТ «Вістек» на користь ОСОБА_1 325 160,06 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 11 листопада 2017 року по 18 березня 2019 року включно, а також 5 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
В день ухвалення рішення 18 березня 2019 року позивача було поновлено на попередній посаді, а запис № 32 у трудовій книжці визнано недійсним, що підтверджується копією трудової книжки позивача.
При цьому, наступного дня, 19 березня 2019 року на підставі наказу генерального директора ПрАТ «Вістек» № 33-к/тр-зв від 19 березня 2019 року юрисконсульта юридичного відділу ПрАТ «Вістек» ОСОБА_1 звільнено за угодою сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України), з яким в цей же день ознайомився позивач, що підтверджується його підписом у наказі. Також на підставі вказаного наказу внесено відповідні відомості до трудової книжки відповідача.
Згідно довідки ПрАТ «Вістек» № 1040/28 від 30 вересня 2020 року за час вимушеного прогулу, а саме з 09 листопада 2017 року по 18 березня 2019 року ОСОБА_1 має право на щорічну відпустку у кількості 38 календарних днів.
Станом на теперішній час фактичний розрахунок при звільненні з позивачем згідно положень статті 47 та статті 116 КЗпП України ПрАТ «Вістек» проведений не в повному обсязі, зокрема не виплачено компенсацію за невикористані 38 днів щорічної відпустки за час вимушеного прогулу з 09 листопада 2017 року по 18 березня 2019 року.
Сторони погодились при розгляді справи, що для розрахунку компенсації за невикористану відпустку слід керуватися рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 березня 2019 року у справі № 219/14086/17, а саме розрахунком середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Згідно із рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 березня 2019 року сумарний заробіток за останні 12 місяців перед виплатою компенсації за невикористану відпустку, а саме з березня 2018 року по лютий 2019 року, становить 225 754,40 грн: березень 2018 року – 17 295,70 грн; квітень 2018 року – 18 206,00 грн; травень 2018 року – 18 206,00 грн; червень 2018 року – 18 206,00 грн; липень 2018 року – 20 026,60 грн; серпень 2018 року – 20 026,60 грн; вересень 2018 року – 18 206,00 грн; жовтень 2018 року – 20 026,60 грн; листопад 2018 року – 20 026,60 грн; грудень 2018 року – 18 206,00 грн; січень 2019 року – 19 116,30 грн; лютий 2019 року 18 206,00 грн.
Компенсація за невикористані дні основної відпустки, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 24 233,36 грн (225 754,40 грн : 354 днів (365 днів – 11 днів) = 637,72 грн х 38 календарних днів).
Оскільки ПрАТ «Вістек» не виплатило ОСОБА_1 компенсацію за 38 календарних днів відпустки за період з 10 листопада 2017 року по 19 березня 2019 року і такий обов`язок відповідача існує на час ухвалення судом рішення у справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню шляхом стягнення з ПрАТ «Вістек» на користь позивача компенсації за невикористані дні відпустки в сумі 24 233,36 грн.
Рішення суду першої інстанції в вищезазначеній частині не оскаржується, а тому апеляційний суд не перевіряє і не робить висновків стосовно таких позовних вимог.
Щодо вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то з огляду на очевидну не співмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості з виплати компенсації за дні невикористаної відпустки, та вихідної допомоги, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд першої інстанції вважав справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат в сумі 30 000,00 грн. При цьому, суд зазначив, що така сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення компенсаційних виплат (індексу інфляції) за затримку розрахунку при звільненні (виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки) з 20 березня 2019 року по 07 липня 2020 року, суд першої інстанції виходив з того, що компенсація за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні, яка нарахована виходячи з середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, не відноситься до об`єктів, які підлягають індексації та компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до частин 1-2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до статті 94 КЗпП України, заробітна плата – це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».
Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» визначає таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Згідно з пунктом 1.3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5,зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713, фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Отже, суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток відносяться до виплат працівнику при звільненні, у разі несплати яких настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.
Саме такого правого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 13 березня 2017 року у справі № 6-259 цс 17.
Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.
Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Разом з тим, у частині 2 цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, слід дійти висновку про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.
Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16.
Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Відповідно до частини 1 статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).
Пунктом 6 частини 1 статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина 3 статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а в позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи із середнього заробітку.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків у момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.
Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом з тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Велика Палата Верховного Суду погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.
З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Такі правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).
Суд першої інстанції врахував вищезазначені правові позиції та те, що загальний розмір несвоєчасно виплаченої позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні за період з 10 листопада 2017 року по 19 березня 2019 року становить 24 233,36 грн.
За таких обставин, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України до 30 000,00 грн.
Вищенаведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
В свою чергу, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції при встановленні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні неправомірно застосував розмір середнього заробітку, який застосовується визначенні розміру відпускних, адже це не впливає на правильність і законність правового висновку суду про зменшення розміру відшкодування.
Таким чином, позовні вимоги позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в повному обсязі, є безпідставними, оскільки на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи суд першої інстанції, виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності, обґрунтовано зменшив розмір відшкодування, передбачений статтею 117 КЗпП України.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення компенсаційних виплат (індексу інфляції) за затримку розрахунку при звільненні (виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки), апеляційний суд вважає за необхідне зазначити таке.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, який застосовується при наданні працівникам відпусток (далі - Порядок).
Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Згідно з підпунктом «б» пункту 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).
Тобто, згідно з підпунктом «б» пункту 4 Порядку компенсація за невикористану відпустку є одноразовою виплатою.
Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.
Статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Закону слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення.)
За приписами статті 3 цього закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Таким чином, Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» застосовується до грошових доходів громадян, які не мають разового характеру, а компенсація за невикористану відпустку є одноразовою виплатою і тому не підлягає компенсації у відповідності до вимог цього Закону.
Саме такий правовий висновок зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 12 березня 2020 року у справі № 337/4535/17 (провадження № 61-12844 св 19).
Отже, враховуючи той факт, що сума 24 233,36 грн є грошовою компенсацією за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні за період з 10 листопада 2017 року по 19 березня 2019 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Враховуючи зазначене, доводи апеляційної скарги позивача стосовно того, що він має право на таку компенсацію, не ґрунтуються на законі.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 382-384 ЦПК України, Донецький апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:        В.Б. Азевич

Судді:         І.В. Кішкіна

          Л.П. Никифоряк

Повний текст постанови складено 13 січня 2021 року.

Суддя-доповідач     В.Б. Азевич