ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"09" березня 2021 р.           Справа№ 927/940/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Майданевича А.Г.
суддів:            Коротун О.М. 
          Суліма  В.В. 
 
розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Комунального підприємства "Діловий центр" Чернігівської обласної ради     
на рішення Господарського суду Чернігівської області від 28.12.2020 (повний текст рішення складено 28.12.2020)
у справі № 927/940/20 (суддя Сидоренка А.С.)
за позовом     Комунального підприємства "Діловий центр" Чернігівської обласної ради     
до   Приватного підприємства "Регіональне інформаційно-інвестиційне агентство"
про    стягнення 9 867 грн. 37 коп.,-

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року Комунальне підприємство «Діловий центр» Чернігівської обласної ради (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Приватного підприємства «Регіональне інформаційно-інвестиційне агентство» (далі - відповідач) про стягнення 9 867 грн. 37 коп.
В обґрунтування позовних вимог позивач послався на неналежне виконання відповідачем умов договору оренди приміщень №63/10 від 27.01.2011  щодо оплати вартості послуг з орендного користування нежитловим приміщенням, у зв`язку з чим, просив стягнути з відповідача 9 867 грн. 37 коп., з яких: 9   527,70 грн. - основного боргу за період січень, березень, червень-вересень, 46,72 грн. - індексу інфляції, 269,98 грн. - 10 % річних та 22,97 грн. - пені.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 28.12.2020 позов задоволено частково. 
Стягнуто з Приватного підприємства "Регіональне інформаційно-інвестиційне агентство" на користь Комунального підприємства "Діловий центр" Чернігівської обласної ради 648 грн. 90 коп. заборгованості, 1 грн. 27 коп. нарахованого на суму боргу індексу інфляції, 33 грн. 44 коп. десяти процентів річних з простроченої суми, 3 грн. 28 коп. пені та 146 грн. 32 коп. судового збору. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що сума заборгованості по орендній платі, яка підлягає стягненню з відповідача становить 648,90 грн. за період з 01.03.2020 по 11.03.2020. Стосовно заборгованості за період червень-вересень 2020 суд вказав, що відповідач, як орендар нерухомого майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області, що використовує орендоване приміщення під розміщення закладу громадського харчування, на підставі чинного рішення Чернігівської обласної ради звільнений від сплати орендної плати за його використання   з 12.03.2020   до завершення карантину.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Комунальне підприємство "Діловий центр" Чернігівської обласної ради      звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 28.12.2020 в частині відмови в задоволенні позовних вимог, щодо стягнення заборгованості з орендної плати, індексу інфляції, десяти процентів річних та пені за несвоєчасне внесення орендної плати за періоди 01.01.2020 - 31.01.2020, 01.03.2020 - 31.03.2020, 05.06.2020 - 30.09.2020. Прийняти в цій частині нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. У решті рішення залишити без змін.
Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права. 
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача з орендної плати за період з 01.01.2020 по 31.01.2020, оскільки заборгованість  з оплати комунальних послуг, станом на 19.02.2020 склала 211   436,94 грн., що підтверджується листом вих. №152-20 від 19.02.2020 та відповіддю на адвокатський запит вих. №550-20 від 25.09.2020.
Щодо відмовлення судом першої інстанції в частині стягнення заборгованості  за період з червня по вересень 2020  апелянт вказує, що в силу закону та договору відповідач зобов`язаний був оплачувати оренду нерухомого майна, оскільки підприємство у спірному періоду фактично користувалося вказаним майном, здійснювало підприємницьку діяльність та отримувало прибуток. 

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу 

У свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, Приватне підприємство «Регіональне інформаційно-інвестиційне агентство» у своєму відзиві, наданому до суду 15.02.2021, зазначає, що рішення суду прийнято при повному з`ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без  їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає та рішення слід залишити без змін. Крім того, відповідач вказує, що судом правомірно відхилено доводи позивача щодо зарахування коштів на підставі договору в рахунок відшкодування вартості комунальних послуг з огляду на відсутність в матеріалах справи належних доказів на підтвердження наявності у підприємства простроченої заборгованості по комунальним платежам, з визначенням періоду та складових. 
Відповідач наголошує, що він, як орендар нерухомого майна, що використовує орендоване приміщення під розміщення закладу громадського харчування, звільнений від сплати за оренду приміщення з 12.03.2020   до завершення карантину, відповідно до рішення Чернігівської обласної ради. 
Приватне підприємство «Регіональне інформаційно-інвестиційне агентство» вказує, що понесло витрати на надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції у розмірі 2   000 грн. У зв`язку з чим, просило стягнути з апелянта 2000 грн., в якості компенсації витрат, понесених за надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції.
Узагальнені доводи заперечення на відзив

19.02.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача до суду  надійшли заперечення на відзив на апеляційну скаргу, які за своїм змістом є тотожними апеляційній скарзі.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.01.2021 справу № 927/940/20 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Коротун О.М., Сулім В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Діловий центр" Чернігівської обласної ради   на рішення Господарського суду Чернігівської області від 28.12.2020 у справі № 927/940/20 та призначено до розгляду апеляційну скаргу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників.
З огляду на наявність у матеріалах справи належних доказів повідомлення сторін про розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень, та закінчення процесуальних строків на подання до суду документів, встановлених ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.01.2021, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги      по суті.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

27.01.2011 року між Комунальним підприємством «Діловий центр» Чернігівської обласної ради (орендодавець), в особі директора Нітченка Сергія Володимировича, та Приватним підприємством «Регіональне інформаційно-інвестиційне агентство» (орендар), в особі директора Мельниченко Поліни Володимирівни, укладено договір оренди приміщень № 63/10 в будівлі, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області та розташованих по проспекту Миру, 20 у м. Чернігові (далі - договір).
Відповідно до пункту 1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування частину нежилих приміщень (далі - майно), яке розташоване в будівлі на проспекті Миру, 20 у м. Чернігові, що закріплене за орендодавцем на праві господарського відання, у складі: приміщення, які знаходяться в підвалі вищезазначеної будівлі, загальною площею 38.5 кв.м., що  не мають окремого входу (підпункт 1.1.1 договору).
Оціночна вартість майна станом на 01.11.2010 складає 92      150,33 грн. (без ПДВ) (підпункт 1.1.2 договору).
Згідно із підпунктом 1.1.3 договору приміщення передаються в оренду   з   метою розміщення в них підприємства громадського харчування: їдальні, дитячого кафе, буфету, кафе-морозиво (без реалізації горілчаних виробів), а саме: частина будівлі бувшого готельного комплексу «Десна» - приміщення підвалу: з літ. 1-3 по літ. 1-5, 1/2 літ. 1-І, 1/2 літ. 1-2 - площею 38.5 кв.м.
Пунктом 1.2 договору передбачено, що майно, яке передається в оренду, належить територіальним громадам сіл, селищ, міст Чернігівської області на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.10.2003, виданого Виконавчим комітетом Чернігівської міської ради на підставі рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 15.09.2003 за № 201. Право власності на приміщення зареєстроване 13.10.2003 за реєстраційним № 2985738, згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1709941, виданого Чернігівським міжміським бюро технічної інвентаризації, номер запису 81 в книзі № 4.
Загальна вартість нерухомого майна в цілому становить 1   831 135,07 грн. 07 коп, а вартість 1/150 частини приміщень - 12207,57 грн. 57 коп. (пункт 1.3 договору).
Орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами договору та акту приймання-передачі майна, який є невід`ємною частиною договору (додаток № 1) (пункт 2.1 договору).
У пункті 2.2 договору встановлено, що передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно. Майно залишається у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області, а орендар користується ним протягом всього строку оренди.
Орендна плата є платежем у грошовій формі, який вносить орендар орендодавцеві та до обласного бюджету на підставі рахунків незалежно від наслідків діяльності орендаря та сплачується за весь термін фактичного користування майном, що визначається на підставі акту приймання-передачі майна з орендного користування (пункт 3.1 договору).
Згідно із пунктом 3.2 договору до орендної плати не входить плата за комунальні послуги, вартість експлуатаційних витрат та плата за землю.
Пунктом 3.4 договору встановлено, що базовий розмір запропонованої орендарем орендної плати визначений згідно з протоколом № 2 засідання конкурсної комісії від 07.12.2010 і становить 399,32 грн. (без ПДВ). У зв`язку з припиненням з 01.01.2011 дії знижених орендних ставок (коефіцієнтів цільового використання) базовий розмір орендної плати визначений згідно з таблицею 2 Методики розрахунку та порядку використання плати за оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області, затвердженої рішенням обласної ради від 18.09.2006 зі змінами та доповненнями та за умови, що розмір орендної плати не може бути меншим за конкурсну пропозицію, і становить 621,09 грн. (без ПДВ). Порядок розрахунку орендної плати наведено у додатку 2 до договору, що є невід`ємною його частиною. Розмір орендної плати за перший місяць оренди (січень 2011) визначається шляхом множення базового розміру орендної плати на індекс інфляції за січень 2011. ПДВ розраховується і сплачується у розмірах та порядку згідно з чинним законодавством.
Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на індекс інфляції за поточний місяць (пункт 3.5 договору).
Орендар зобов`язується, зокрема: використовувати орендоване майно відповідно до призначення та умов договору та своєчасно узгоджувати з орендодавцем будь-які зміни профілю використання орендованого майна або його частини (п.п. 5.1.1); своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендодавцю орендну плату (п.п. 5.1.2); щомісяця, до 17 числа місяця наступного після звітного, надсилати орендодавцеві копію платіжного документу про сплату орендної плати до обласного бюджету з обов`язковою відміткою банку, при необхідності - звіт про сплату комунальних послуг (п.п. 5.1.8).
Орендодавець зобов`язується, зокрема: передати орендарю майно згідно з розділом 2 договору по акту прийому-передачі, який підписується одночасно з договором (п.п. 7.1.1); не вчиняти дій, які б перешкоджали орендарю користуватися орендованим майном на умовах договору (п.п. 7.1.2).
Сторони у пункті 3.6 договору визначили, що орендну плату орендар зобов`язаний перераховувати щомісячно, у 10-денний термін після офіційного повідомлення про індекс інфляції за минулий місяць, згідно з виставлених рахунків орендодавцем шляхом перерахування на поточні рахунки орендодавця та обласного бюджету у співвідношенні, встановленому Методикою розрахунку та порядку використання плати за оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області або в іншому порядку, встановленому рішенням обласної ради.
Відповідно до пункту 3.7 договору орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, стягується відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвіної облікової ставки Національного банку України на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу, включаючи день оплати.
У разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання грошового зобов`язання в повному обсязі, ця сума погашає вимоги орендодавця у такій черговості:
у першу чергу відшкодовується вартість комунальних послуг;
у другу чергу сплачуються проценти та неустойки;
у третю чергу сплачується сума орендної плати.
Згідно із пунктом 9.4 договору в разі несвоєчасного виконання зобов`язання по сплаті орендної плати, орендар повинен сплатити орендодавцю суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 10% річних від простроченої суми.
Договір діє з 27.01.2011 по 31.12.2020 включно (пункт 10.1 договору).
Договір укладено в 3-х примірниках, що мають однакову юридичну силу, один з яких знаходиться у нотаріуса, що посвідчив договір, а інші викладаються на спеціальних бланках нотаріальних документів та видаються сторонам (пункт 10.11 договору).
До договору додаються: акт прийому-передачі орендованого майна - додаток № 1; розрахунок розміру орендної плати - додаток № 2 (пункт 12 договору).
27.01.2011 орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування частину нежилих приміщень (надалі - майно), яке розташоване в будівлі на проспекті Миру, 20 у м. Чернігові, що закріплене за орендодавцем на праві господарського відання, у складі: приміщення, які знаходяться в підвалі вищезазначеної будівлі і не мають окремого входу, що підтверджується актом № 1 прийому-передачі в оренду майна комунальної власності області, розташованого за адресою проспект Миру, 20 у місті Чернігові, який  підписаний та скріплений печатками  сторін.
Згідно з розрахунком № 1 розміру орендної плати за оренду майна комунальної власності області, розташованого за адресою проспект Миру, 20 у місті Чернігові, розрахунок розміру орендної плати виконано відповідно до «Методики розрахунку та порядку використання плати для об`єкту спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області» затвердженої рішенням Чернігівської обласної ради від 18.09.2006 (5 сесія 5 скликання) зі змінами та доповненнями від 10.07.2007. Загальний розмір орендної плати /без ПДВ/ за базовий місяць (грудень 2010 року) становить 621,09 грн. Розмір місячної орендної плати за перший місяць оренди /січень 2011/ складатиме: орендна плата за січень 2011 = 621,09 грн. на індекс інфляції за січень, грн. (без ПДВ). Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць. Податок на додану вартість розраховується згідно з чинним законодавством. 
Звертаючись з позовною заявою  позивач  вказав, що у період за січень, березень, червень-вересень 2020 у відповідача утворилась заборгованість за договором №63/10 від 27.01.2011  щодо сплати за оренду приміщення в загальному розмірі 9 867 грн. 37 коп. У зв`язку з чим, позивач просив стягнути з відповідача 9   527,70 грн. - основного боргу за період січень, березень, червень-вересень, 46,72 грн. - індексу інфляції, 269,98 грн. - десяти процентів річних та 22,97 грн. - пені.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови 

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5   статті 269 Господарського процесуального кодексу України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У відповідності до    статті 509 Цивільного кодексу України та  статті 173 Господарського кодексу України в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання  та  інші  учасники  господарських відносин  повинні  виконувати  господарські  зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Відповідно до статей  525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).
Згідно з частиною 1 статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Так, договір, укладений між Комунальним підприємством «Діловий центр» Чернігівської обласної ради та Приватним підприємством «Регіональне інформаційно-інвестиційне агентство», за своєю правовою природою відноситься до договорів оренди.
Статтею 1 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що оренда - це речове право на майно, відповідно до якого орендодавець передає або зобов`язується передати орендарю майно в користування за плату на певний строк.
Як встановлено частинами 1, 6   статті 283 Господарського кодексу України   за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення    Цивільного кодексу України, з урахуванням особливостей передбачених цим Кодексом.
Згідно з частиною 1   статті 762 Цивільного кодексу України   за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
Частинами 1, 4   статті 286 Господарського кодексу України   визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.
З урахуванням змісту наведених норм вбачається, що в орендаря наявний обов`язок сплачувати оренду плату за весь час користування об`єктом оренди.
З матеріалів справи вбачається, що позивач нарахував відповідачу орендну плату за користування спірним приміщенням у загальній      сумі 9      527,70 грн., а саме: за січень 2020 у сумі 1      819,67 грн. (рахунок № УА-0000088 від 31.01.2020, акт надання послуг № УА-0000088 від 31.01.2020); за березень 2020 у сумі 1      828,72 грн. (рахунок № УА-0000521 від 31.03.2020); за червень 2020 у сумі 353,10 грн. (рахунок № УА-0001170 від 30.06.2020); за липень 2020 у сумі 1      841,46 грн. (рахунок № УА-0001391 від 31.07.2020); за серпень 2020 у сумі 1      837,78 грн. (рахунок № УА-0001614 від 31.08.2020); за вересень 2020 у сумі 1      846,97 грн. (рахунок № УА-0001834 від 30.09.2020).
Щодо нарахуваної основної заборгованості з орендної плати за січень 2020 в розмірі  1      819,67 грн., суд першої інстанції встановив, що 25.02.2020 грошові кошти в сумі 1      819,67 грн. були перераховані відповідачем на рахунок позивача (платіжне доручення № 1647, призначення платежу: оренда приміщення на пр-ті Миру, 20 за січень 2020 зг. рах. № УА-0000088 від 31.01.2020 у сумі 1516,39 грн., ПДВ-20 % 303,28 грн.). Отже, заборгованість за оренду за січень 2020 відсутня, оскільки оплачена відповідачем у повному обсязі   до подачі позову   до суду першої інстанції (22.10.2020).
Апелянт стверджує, що вказані кошти були зараховані в рахунок погашення існуючої заборгованості по відшкодуванню вартості комунальних послуг, яка за інформацією підприємства станом на 19.02.2020 становила 211      436,94 грн. Проте, суд першої інстанції вірно зазначив, що підприємством не подано допустимих доказів на підтвердження факту існування заборгованості по відшкодуванню вартості комунальних послуг в розмірі 211      436,94 грн. (рахунків, актів приймання - передачі тощо). Подані позивачем листи такими доказами не являються, оскільки вони не містять відомостей про господарські операції, тобто не є первинними документами.
Стосовно  нарахування основної заборгованості відповідачу з орендної плати за березень, червень-вересень, 2020, слід зазначити наступне.
Частинами 4, 6   ст. 762 Цивільного кодексу України   передбачено, що наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.
Згідно із частинами 1, 2   статті 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Орендар має право вимагати зменшення розміру орендної плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, змінилися передбачені договором умови господарювання або істотно погіршився стан об`єкта оренди.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»   (із змінами, внесеними   постановою Кабінету Міністрів України від 22.04.2020 № 291) установлено з 12.03.2020 по 11.05.2020 на всій території України карантин. Заборонено, зокрема до 11.05.2020 роботу суб`єктів господарювання, яка передбачає приймання відвідувачів, зокрема закладів громадського харчування (ресторанів, кафе тощо).
В подальшому, до вказаної вище   постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211   неодноразово вносились зміни.  Так,   постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 №641 з подальшими змінами від 13.10.2020  №956 продовжено дію карантину на всій території України до 31.12.2020.
Пунктом 14   розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України   (в редакції Закону України від 13.04.2020) встановлено, що на час дії відповідних обмежувальних карантинних заходів, запроваджених Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), обставинами, за які наймач (орендар) не відповідає відповідно до      частини другої      статті 286 Господарського кодексу України, частин      четвертої      та      шостої      статті 762 Цивільного кодексу України, також є заходи, запроваджені суб`єктами владних повноважень, якими забороняються певні види господарської діяльності з використанням орендованого майна, або заходи, якими забороняється доступ до такого майна третіх осіб.
Рішенням двадцять третьої сесії Чернігівської обласної ради сьомого скликання від 12.05.2020 № 55-23/VII «Про звільнення від сплати за оренду майна» (далі - рішення № 55-23/VII) вирішено:
звільнити з 12.03. 2020 по 11.05. 2020 року всіх орендарів від сплати за оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області, крім операторів мобільного зв`язку;
на період дії карантину орендарям нерухомого та іншого індивідуально визначеного майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області не нараховувати пеню за несвоєчасну сплату або сплачену не в повному обсязі орендну плату за період з 12.03.2020 по останню офіційну дату завершення дії карантину, яка встановлена Кабінетом Міністрів України;
застосування цього рішення не потребує внесення змін до договорів оренди майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області.
Рішенням двадцять третьої сесії Чернігівської обласної ради сьомого скликання від 22.05.2020 № 91-23/VII «Про внесення змін до рішення обласної ради від 12.05.2020 року № 55-23/VII «Про звільнення від сплати за оренду майна» (надалі - рішення № 91-23/VII) внесено зміни до рішення № 55-23/VII, якими п. 1 останнього викладено в наступній редакції: «Звільнити з 12.03.2020 по 11.05.2020 всіх орендарів від сплати за оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області, крім операторів мобільного зв`язку та бюджетних установ.
Звільнити з 12.03.2020 до завершення карантину від сплати за оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області орендарів, які орендують приміщення для розміщення закладів освіти приватної та державної форми власності, закладів громадського харчування».
Розпорядженням Чернігівського міського голови від 25.05.2020 № 72-р «Про послаблення протиепідемічних заходів на території міста Чернігова» (надалі - розпорядження № 72-р) дозволено з 10.06.2020 на території міста Чернігова, за умови дотримання встановлених протиепідемічних вимог і карантинних обмежень, рекомендацій МОЗ України та постанов Головного санітарного лікаря України, зокрема діяльність закладів громадського харчування, зокрема приймання відвідувачів у приміщеннях.
Розпорядженням Чернігівського міського голови від 04.06.2020 № 77-р «Про внесення змін до розпорядження міського голови «Про послаблення протиепідемічних заходів на території міста Чернігова» від 25 травня 2020 року № 72-р» до розпорядження № 72-р внесені зміни шляхом доповнення його п. 2 наступного змісту: «Дозволити з 5 червня 2020 року на території міста Чернігова, за умови дотримання встановлених протиепідемічних вимог і карантинних обмежень, рекомендацій МОЗ України та постанов Головного санітарного лікаря України, зокрема діяльність закладів громадського харчування, зокрема приймання відвідувачів у приміщеннях».
Відповідно до      Конституції України       система та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначається   Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».
За змістом статей   2,   16,   60,   73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах   Конституції   і законів України.
Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.
Районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад.
Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.
Акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.
Враховуючи вказане вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що нарахування відповідачу орендної плати за договором починаючи з 12.03.2020 по 31.03.2020 та з червня по вересень 2020 (спірний період) є неправомірним, відтак позов у цій частині задоволенню не підлягає. 
При цьому, розпорядження Чернігівської міської ради від 25.05.2020 №72-р «Про послаблення протиепідемічних заходів на території міста Чернігова», з урахуванням змін внесених розпорядженням Чернігівської міської ради від 04.06.2020 №77-р, за яким дозволено з 05.06.2020 на території м. Чернігова (за умови дотримання встановлених протиепідемічних вимог і карантинних обмежень, рекомендацій МОЗ України та постанов Головного державного санітарного лікаря) діяльність закладів харчування, зокрема приймання відвідувачів у приміщенні, не впливає на   чинність   рішення Чернігівської обласної ради від 12.05.2020 №55-23/VII "Про звільнення від сплати за оренду майна" (з внесеними змінами від 22.05.2020 №91-23/VII).
Таким чином, нарахований позивачем розмір орендної плати за березень 2020 у розмірі 1   828,72 грн. є невірним, оскільки враховуючи запровадження з 12.03.2020 на території України карантину та відповідних обмежень, зокрема заборони роботи закладів громадського харчування, відповідач був позбавлений можливості, зокрема у період з 12.03.2020 по 31.03.2020 працювати і як наслідок  використовувати орендоване ним майно. Крім того, в доданій до позовної заяви бухгалтерській довідці позивач зазначив, що ним здійснений перерахунок орендної плати за період з 12.03.2020 по 31.03.2020 і грошові кошти в сумі 1      179,82 грн. були враховані при розрахунку розміру орендної плати за травень 2020.
Враховуючи вказане вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за березень 2020, а саме за період з 01.03.2020 по 11.03.2020, розмір орендної плати, який підлягає сплаті відповідачем, становить 648,90 грн. В іншій частині вимог щодо стягнення боргу по орендній платі за період з 01.01.2020 по 31.01.2020, з 12.03.2020 по 31.03.2020 та з 05.06.2020 по 30.09.2020, в сумі 8   878,80 грн., судом першої інстанції правомірно відмовлено у зв`язку  з безпідставністю.
Суд першої інстанції правомірно відхилив заперечення відповідача щодо відсутності належних доказів направлення на його адресу рахунків на оплату орендної плати, оскільки умовами договору (п. 3.6) передбачено обов`язок орендаря сплачувати орендну плату щомісячно у 10-денний термін після офіційного повідомлення про індекс інфляції за минулий місяць   згідно виставлених рахунків орендодавцем шляхом перерахування на поточні рахунки орендодавця та обласного бюджету у співвідношенні, встановленому Методикою розрахунку та порядку використання плати за оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області або в іншому порядку, встановленому рішенням обласної ради.
Отже, відповідач за умовами договору прийняв на себе зобов`язання щодо своєчасного та в повному обсязі внесення орендного плати. 
Крім того, колегія суддів зазначає, що рахунок-фактура є документом, який містить лише платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти. Ненадання рахунку-фактури не є відкладальною обставиною у розумінні        статті 212 Цивільного кодексу України       та не є простроченням кредитора в розумінні    статті 613 Цивільного кодексу України, тому наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов`язку сплатити належні за договором платежі.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 923/712/17 та    від 21.01.2019 у справі № 925/2028/15.
Також, позивач просив стягнути з відповідача 46,72 грн. інфляційних втрат, а саме: на суму боргу за січень 2020 - 32,86 грн. (за період з 20.02.2020 по 21.10.2020); на суму боргу за березень 2020 - 3,59 грн. (за період з 21.04.2020 по 21.10.2020); на суму боргу за червень 2020 - 1,06 грн. (за період з 21.07.2020 по 21.10.2020); на суму боргу за липень 2020 - 9,21 грн. (за період з 21.08.2020 по 30.09.2020).
Частина 2   статті 625 Цивільного кодексу України   передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Умовами пункту 9.4  договору визначено, що у разі несвоєчасного виконання зобов`язання по сплаті орендної плати, орендар повинен сплатити орендодавцю суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 10 % річних від простроченої суми.
Відповідно до  пункту 3.6 договору орендар зобов`язаний перераховувати орендну плату щомісячно у 10-денний термін після офіційного повідомлення про індекс інфляції.
Місцевий господарський суд встановив, що за інформацією, розміщеною в комп`ютерній програмі «Юридична інформаційно-пошукова система «Законодавство», датою прийняття Державною службою статистики України повідомлення щодо індексу споживчих цін (індекс інфляції) у січні 2020 є 12 лютого 2020, а тому з урахуванням відповідних умов договору першим днем відповідного періоду є 23.02.2020р. (22.02.2020 є останнім днем внесення відповідачем орендної плати за січень 2020 року).
Матеріали справи містять докази сплати відповідачем заборгованості по орендній платі за січень 2020 року в сумі 1      819,67 грн. (платіжне доручення № 1647 від 25 лютого 2020р.).
Законом України "Про індексацію грошових доходів населення"   визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону).   Статтею 2 цього Закону   передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас,      частиною другою   статті 2 цього Закону   законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.
З метою реалізації   Закону України "Про індексацію грошових доходів населення"   Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003   затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається      як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків      (пункти 1-1, 4 Порядку).
Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми   Закону України "Про індексацію грошових доходів населення"   та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена   наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007.
Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування   статті 625 ЦК України   визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ № 1078).
Вказана правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19.
Статтею 625 ЦК України   передбачено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - "дефляція", то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим   постановою КМУ №1078 від 17.07.2003.
Сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період      з урахуванням цього місяця, а якщо      суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця.      За аналогією, якщо      погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця      - інфляційна складова розраховується      без урахування цього місяця, а якщо      з 16 до 31 числа місяця      - інфляційна складова розраховується      з урахуванням цього місяця.
Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: час прострочення у неповному місяці      більше півмісяця (> 15 днів)      = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць      нараховується індекс інфляції      на суму боргу; час прострочення у неповному місяці      менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями)      = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць      інфляційна складова боргу не враховується.
Відповідна правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19.
Враховуючи відповідні висновки Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, умови договору, а також наявні в матеріалах справи докази, суд зазначає про відсутність підстав для здійснення інфляційних нарахувань на заборгованість по орендній платі за січень 2020 року.
Щодо нарахування індексу інфляції на заборгованість по орендній платі за березень 2020, слід зазначити, що за інформацією, розміщеною в комп`ютерній програмі «Юридична інформаційно-пошукова система «Законодавство», датою прийняття Державною службою статистики України повідомлення щодо індексу споживчих цін (індекс інфляції) у березні 2020 є 11 квітня 2020, а тому з урахуванням відповідних умов договору першим днем відповідного періоду є 22.04.2020 (21.04.2020 є останнім днем внесення відповідачем орендної плати за березень 2020).
З огляду на вказане вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розмір інфляційних нарахувань на суму боргу по орендній платі за березень 2020 (виходячи з суми, яка підлягає стягненню - 648,90 грн.) становить 1,27 грн.
Враховуючи відсутність у позивача правових підстав для здійснення нарахування відповідачеві орендної плати у період з червня по вересень 2020, позовні вимоги в частині інфляційних нарахувань на відповідні суми судом відхиляються.
Позивач також просив стягнути з відповідача десять процентів річних з простроченої суми у розмірі  269,98 грн., а саме: на суму боргу за січень 2020 року - 121,81 грн. (за період з 20.02.2020 по 21.10.2020); на суму боргу за березень 2020 - 91,94 грн. (за період з 21.04.2020 по 21.10.2020); на суму боргу за червень 2020 - 8,97 грн. (за період з 21.07.2020 по 21.10.2020); на суму боргу за липень 2020 - 31,19 грн. (за період з 21.08.2020 по 21.10.2020); на суму боргу за серпень 2020 - 15,06 грн. (за період з 22.09.2020 по 21.10.2020); на суму боргу за вересень 2020 - 1,01 грн. (за період з 20.10.2020 по 21.10.2020).
Перевіривши розрахунок 10% річних, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що розмір десяти процентів річних з простроченої суми, який підлягає стягненню з відповідача, становить 33,44 грн., з яких: 0,99 грн. - нарахування на суму боргу по орендній платі за січень 2020 в розмірі 1      819,67 грн. (за період з 23.02.2020 по 24.02.2020); 32,45 грн. - нарахування на суму боргу по орендній платі за березень 2020 в розмірі 648,90 грн. (за період з 22.04.2020 по 21.10.2020), а тому суд першої інстанції правомірно частково задовольнив позовні вимоги в цій частині.
Стосовно нарахованого позивачем розміру  пені на заборгованість по орендній платі за січень 2020 року в сумі 22,97 грн. за період з 20.02.2020 по 11.03.2020, слід зазначити наступне.
Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання.
В силу статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Згідно з ч. 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України).
Приписами статтей 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. 
Згідно з ч. 6   ст. 232 Господарського кодексу України   нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. При цьому,   передбачений приписом ч. 6   ст. 232 ГК України   строк за порушення грошових зобов`язань, не є позовною давністю, а є періодом часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане. Законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду.
Отже, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано. Нарахування санкцій триває протягом шести місяців.  
Пунктом 3.7 договору передбачено, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, стягується відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу, включаючи день оплати.
Апеляційний господарський суд, перевіривши розрахунок пені, дійшов висновку, що сума пені у розмірі 3,28 грн. за період з 23.02.2020 по 25.02.2020 є арифметично правильною.
Згідно з частинами 1-4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.
Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 79 Господарського процесуального кодексу України).
Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.
На переконання колегії суддів апеляційного господарського суду, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.
          Щодо доводів Приватного підприємства «Регіональне інформаційно-інвестиційне агентство» про стягнення з Комунального підприємства "Діловий центр" Чернігівської обласної ради   2000 грн., в якості компенсації витрат, понесених за надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частиною 8   статті 129 Господарського процесуального кодексу України   розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити в зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Відповідно до   статті 123 Господарського процесуального кодексу України   судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, відносяться витрати понесені учасником справи на отримання професійної правничої допомоги.
Частиною 1   статті 126 Господарського процесуального кодексу України   визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За змістом частини 8   статті 129 Господарського процесуального кодексу України   докази на підтвердження розміру судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити, подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Частиною 2   статті 126 Господарського процесуального кодексу України   передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Пунктом 1      частини 2 цієї ж статті визначено, що            розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану із справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
За приписами частини 3   статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»      при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Частиною 3   статті 126 Господарського процесуального кодексу України   унормовано, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частини 4   статті 126 Господарського процесуального кодексу України   розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) (1); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) (2); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт (3); ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (4).
За частиною 8   статті 129 Господарського процесуального кодексу України   розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити а зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.
Дослідивши матеріали справи та долучені до відзиву на апеляційну скаргу додатки, колегія суддів встановила, що на підтвердження фактичних витрат надання правничої допомоги відповідач долучив ордер на надання правничої (правової) допомоги №1003819, в якому вказано, що адвокат Лопатка В.М. надає правничу допомогу на підставі договору про надання правової допомоги №б/н від 05.11.2021. Однак, у матеріалах справи наявний договір про надання правової (правничої) допомоги від 04.11.2020. 
Крім того, колегія суддів зазначає, що в платіжному дорученні №1713 від 05.02.2021 не вказано відповідно до якого договору надано правову допомогу.
Також, суд апеляційної інстанції вказує, що відповідачем не надано суду апеляційної інстанції детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом.
          Враховуючи вказане вище, колегія суддів дійшла висновку про відмову Приватному підприємству «Регіональне інформаційно-інвестиційне агентство» у  стягненні з Комунального підприємства "Діловий центр" Чернігівської обласної ради  2000 грн., в якості компенсації витрат, понесених за надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006  №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.
У відповідності з пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).
Апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній  скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.
Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.
Таким чином, апеляційна скарга Комунального підприємства "Діловий центр" Чернігівської обласної ради    на рішення Господарського суду Чернігівської області від 28.12.2020 у справі № 927/940/20 задоволенню не підлягає. Рішення  Господарського суду Чернігівської області від 28.12.2020 у справі № 927/940/20   слід залишити без змін.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню до Верховного Суду судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу   Комунального підприємства "Діловий центр" Чернігівської обласної ради    на рішення Господарського суду Чернігівської області від 28.12.2020 у справі № 927/940/20   залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 28.12.2020 у справі № 927/940/20 залишити без змін.
          3. Відмовити Приватному підприємству «Регіональне інформаційно-інвестиційне агентство» у стягненні з Комунального підприємства "Діловий центр" Чернігівської обласної ради    2000 грн., в якості компенсації витрат, понесених за надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції.
4.  Матеріали справи № 927/940/20   повернути до Господарського суду Чернігівської області.

          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            А.Г. Майданевич 

Судді                                                                                О.М. Коротун

                                                                                В.В. Сулім