ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
01 березня 2021 року           справа № 805/3641/17-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ, вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Гайдара А.В., суддів Геращенка І.В., Сіваченка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 березня 2018 року у справі  № 805/3641/17-а (головуючий І інстанції Голубова Л.Б.) за позовом ОСОБА_1 до Донецької митниці Державної фіскальної служби України, Державної фіскальної служби України про стягнення солідарно з відповідачів заборгованості із заробітної плати, її індексації за період з 01.05.2008 року по сьогоднішній день та інших виплат (компенсації за невикористану відпустку тощо) у зв`язку з порушенням вимог з проведення повного розрахунку,-

                                                           ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Донецької митниці Державної фіскальної служби України (далі - відповідач-1), Державної фіскальної служби України (далі - відповідач-2) про стягнення солідарно з відповідачів заборгованість з заробітної плати, її індексації за період з 01.05.2008 року по сьогоднішній день та інших виплат (компенсації за невикористану відпустку тощо) у зв`язку з порушенням вимог з проведення повного розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 15 березня 2018 року відмовлено у задоволені позовних вимог.
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначив, що Донецька митниця ДФС не надала позивачу довідку про складову щомісячної заробітної плати, починаючи з 01.05.2008 року по 22.05.2017 року, повний розрахунок 22 або 23 травня 2017 року не провів, нову трудову книжку 22.05.2017 року не прийняв, відпустку або її компенсацію за період з 01.05.2008 року по 22.05.2017 року не забезпечив, премію за травень 2017 року не виплатив. 22.05.2017 року позивач поновлений на посаді з 01.05.2008 року, проте позивачу, в порушення ст. 116 КЗпП, не було виплачено заробітну плату за період з 01.05.2017 року по 22.05.2017 року (час звільнення позивача). Судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено у стягненні компенсації за невикористану відпустку у кількості 238 днів та сум індексації середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 березня 2018 року у справі № 805/3641/17-а - задоволено частково, внаслідок чого: рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 березня 2018 року у справі № 805/3641/17-а скасовано в частині відмови в задоволені позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку; прийнято нове судове рішення в цій частині; зобов`язано Донецьку митницю Державної фіскальної служби України виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані відпустки за час вимушеного прогулу з 01.05.2008 року по 22.05.2017 року; відраховано з часу вимушеного прогулу з 01.05.2008 року по 22.05.2017 року час роботи на інших підприємствах, а саме: з липня 2009 року по травень 2010 року, з вересня 2010 року по жовтень 2010 року, з лютого 2012 року по квітень 2013 рік;  в іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 березня 2018 року у справі № 805/3641/17-а - залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 23 грудня 2020 року касаційні скарги Донецької митниці Державної фіскальної служби та ОСОБА_1 задоволено частково, внаслідок чого: постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2018 року в справі № 805/3641/17-а в частині позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку скасовано, справу направлено на новий розгляд до Першого апеляційного адміністративного суду; в решті рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін.
Колегія суддів зазначає, що предметом апеляційного перегляду, з урахуванням вищезазначеної постанови Верховного Суду, в межах даної справи є відмова суду першої інстанції в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористану відпустку за час вимушеного прогулу.   
Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до вимог частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги та встановила наступне.
Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 16 березня 2016 року у справі № 2а/0570/23050/2011 (808/15/15) позов ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Донецької митниці ДФС про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, зобов`язання поновити на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено частково. 
Визнано протиправним та скасовано наказ Державної митної служби України № 665-к від 25 квітня 2008 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади головного інспектора митного поста «Донецьк-аеропорт» Східної регіональної митниці. Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного інспектора штатного поста «Донецьк-аеропорт» Східної регіональної митниці з 30 квітня 2008 року. 
Стягнуто з Донецької митниці ДФС на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу, а саме з квітня 2008 року по квітень 2009 року в розмірі 31 501,80 гривень. В частині стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати за один місяць у розмірі 2 625,15 гривень звернено до негайного виконання. 
В іншій частині позовних вимог позивачу відмовлено.
Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04 серпня 2016 року у справі № 2а/0570/23050/2011 постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 16 березня 2016 року у справі № 2а/0570/23050/2011 - скасовано в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнуто з Донецької митниці ДФС на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 382 014,64 гривень за період з 30 квітня 2008 року по 04 серпня 2016 року. В іншій частині постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 16 серпня 2016 року у справі № 2а/0570/34050/2011 залишено без змін.
Відповідно до платіжного доручення від 25 травня 2016 року № 1018, Донецькою митницею ДФС нарахована та виплачена заробітна плата за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 за постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 16 березня 2016 року в розмірі 2 113,24 гривень.
Згідно платіжного доручення від 27 вересня 2016 року № 2002 Донецькою митницею ДФС нарахована та виплачена заробітна плата за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 за постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04 серпня 2016 року в розмірі 305 408,54 гривень.
Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 01 лютого 2017 року по справі № 805/4673/16-а, яка залишена без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року, у зв`язку з невиконанням постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 16 квітня 2016 року у справі № 2а/0570/23050/2011 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного інспектора митного поста «Донецьк-аеропорт» Східної регіональної митниці, з Донецької митниці ДФС стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу за затримку виконання судового рішення про поновлення на роботі за період  з 05 серпня 2016 року по 01 лютого 2017 року включно.
Відповідно до платіжного доручення від 12 травня 2017 року № 1032 Донецькою митницею ДФС нарахована та виплачена заробітна плата за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 за постановою Донецького окружного адміністративного суду від 01 лютого 2017 року в розмірі 18 552,22 гривень.
Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 20 липня 2017 року у справі № 805/2408/17-а, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 05.09.2017 року, у зв`язку з невиконанням постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 16 квітня 2016 року у справі №2а/0570/23050/2011 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного інспектора митного поста «Донецьк-аеропорт» Східної регіональної митниці, стягнуто з Донецької митниці ДФС заробітну плату за час вимушеного прогулу за затримку виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 02.02.2017 року по 30.04.2017 року в сумі 11062,20 гривень. 
Зазначене рішення виконано, що не спростовується сторонами.
Відмовляючи в задоволені позовних вимог в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку з 01.05.2008 року по 31.07.2017 року суд першої інстанції виходив з того, що позивач працював під час вимушеного прогулу, тому суми індексації заробітної плати, і компенсацію за невикористану відпустку йому мали нараховувати його роботодавці, зарахування до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, часу роботи на іншому підприємстві чинним законодавством не передбачено.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Стосовно позовних вимог в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час.
Згідно ч. 1 ст. 75 Кодексу законів про працю України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Аналогічну норму містить ч. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки».
Відповідно до ст. 35 Закону України «Про державну службу» (що діяв 01.05.2016 року) державним службовцям надається щорічна основна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою допомоги на оздоровлення.
Відповідно до ст. 57 Закону України «Про державну службу» (що діє з 01.05.2016 року),  державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.
Згідно з п. 1, 2 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про відпустки» до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку зараховується час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка.
До стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку зараховується також час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з чинним законодавством зберігалося місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або перебуванням на іншій роботі).
Згідно зі статтею 10 Закону № 504/96-ВР щорічні основна та додаткові відпустки надаються працівникові з таким розрахунком, щоб вони були використані, як правило, до закінчення робочого року (частина четверта). Право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві (частина п`ята). Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року (частина дев`ята). Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку (частина десята). Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну (частина одинадцята).
За правилами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» та ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.
Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13, розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст. 1821 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років.
Якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Не виключається можливість такого ж вирішення цього питання і при частковій компенсації невикористаної відпустки працівникові, який продовжує роботу. При цьому слід мати на увазі, що тривалість визначеної в робочих днях щорічної відпустки (основної й додаткової), яка не була використана працівником за попередні роки, зберігається такою, якою вона була до набрання чинності Законом «Про відпустки» (до 1 січня 1997 р.). Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.
Аналіз змісту зазначених норм права свідчить про те, що виплата роботодавцем грошової компенсації за невикористану щорічну основну та додаткову відпустки при незаконному звільненні з роботи не може позбавити гарантованого права на відпочинок поновленого на роботі працівника, який виявив бажання скористатися цим правом. При цьому, незаконно звільнений працівник, який був поновлений на роботі після затвердження власником або уповноваженим ним органом графіку про черговість надання відпусток, не може бути позбавлений права на відпочинок.
Враховуючи викладене, позивач має право на отримання компенсації за невикористану відпустку в кількості днів, розрахованих пропорційно до періоду вимушеного прогулу. 
Колегія суддів не приймає посилання відповідача-1, які підставу для відмови в задоволені позовних вимог в цій частині на неможливість обрахування стажу для розрахунку кількості днів відпустки, оскільки зазначене не звільняє відповідача-1 від виконання обов`язку надати відпустку або компенсацію за її невикористання.
На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог в цій частині шляхом зобов`язання Донецької митниці Державної фіскальної служби України виплатити позивачу компенсацію за невикористані відпустки за час вимушеного прогулу з 01.05.2008 року по 22.05.2017 року (дата поновлення позивача на посаді).
Відповідно до викладеного, у зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права, колегія суддів дійшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
Керуючись ст. 292, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 березня 2018 року у справі  № 805/3641/17-а - задовольнити частково. 
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 березня 2018 року у справі  № 805/3641/17-а скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку.
Прийняти нове судове рішення в цій частині.
Зобов`язати Донецьку митницю Державної фіскальної служби України виплатити ОСОБА_1  компенсацію за невикористані відпустки за час вимушеного прогулу з 01.05.2008 року по 22.05.2017 року.
В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 березня 2018 року у справі № 805/3641/17-а - залишити без змін. 
Повне судове рішення складено 01 березня 2021 року. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                             А.В. Гайдар

Судді                                                                                                                   І.В. Геращенко 

                                                                                                                            І.В. Сіваченко