П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

25 березня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/8021/20	
Головуючий в 1 інстанції: Стефанов  С.О.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді –	Кравець О.О.	
судді –	Зуєвої Л.Є.	
судді –	Коваля М.П.	
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року по справі №420/8021/20, прийнятого суддею Стефановим С.О., у порядку письмового провадження, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

I. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ І РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ:

21 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому просив:
визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови нарахувати та виплати компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії на отриману 24.02.2020 року пенсію в розмірі 579 928,30 грн. однією сумою без застосування  постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 року №649 «Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області     здійснити нарахування ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії в сумі 579 928,30 грн., нарахованої 13.12.2018 року та отриманою 24.02.2020 року на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 липня 2018 року по справі №815/1211/18 та виплатити зазначену компенсацію однією сумою у відповідності до приписів  статті 6 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»  - за рахунок коштів Пенсійного фонду України без застосування положень  постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 року №649 «Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду».            
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року позов був задоволений .

II.          КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ, УЗАГАЛЬНЕНІ  ДОВОДИ АПЕЛЯНТА ТА ІНШИХ  УЧАСНИКІВ АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ:

Не погоджуючись з вказаним  рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області подало апеляційну скаргу, у якій вважає вказане рішення прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову .
Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03.07.2018 по справі № 815/1211/18, залишеного без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.11.2018 року по справі № 815/1211/18 ОСОБА_1 13.12.2018 проведено перерахунок пенсії Головним управлінням, що підтверджується копією перерахунку пенсії від 13.12.2018 (копія додана до позовної заяви).
Внаслідок проведеного згідно з судовим рішенням перерахунку Головним управлінням за відповідні періоди в сумі 579928,30 грн Позивачу виплачена сума заборгованості, що підтверджується наданою Позивачем копією перерахунку пенсії від 13.12.2018.
Таким чином, вказує апелянт ,покладені судом зобов`язання виконані в повному обсязі, в порядку, встановленому чинним законодавством, та в межах повноважень, покладених на Головне управління.
Апелянт також зазначає, що у  рішенні від 28.10.2020 по справі № 420/8021/20 судом не наведено жодної підстави та обставини для задоволення позовної вимоги, щодо виплати компенсації без застосування положень постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 року №649 «Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду», а  судом першої інстанції проігноровано той факт, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: нарахування громадянину належних йому доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії), порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання) та затримка виплати доходів один і більше календарних місяців.
Враховуючи викладені обставини та наведені нормативні положення апелянт вказує , що Позивач не має права на отримання компенсації втрати частини доходів, оскільки відсутня обов`язкова умова, зокрема, утворена доплата має характер разового платежу, а судом першої інстанції не враховано, що поточна пенсія нараховувалась та виплачувалась своєчасно, а тому зазначена Позивачем сума боргу ніяким чином не може бути використана в контексті ст. 2 Закону № 2050-ПІ.
24.12.2020 року до апеляційного суду надійшов відзив позивача, в якому він просить апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення , а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року без змін.

III. ПРОЦЕДУРА АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ: 

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі. 
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження.
Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав:

IV. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1  з 20.03.2010 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до  Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»     від 9 квітня 1992 року №2262-ХІІ  (зі змінами) як інвалід війни 2-ї групи.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03 липня 2018 року, яке набуло  законної сили - 28 листопада 2018 року  згідно з  постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року ,  визнана протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо нездійснення перерахунку ОСОБА_1 пенсії за вислугу років на підставі довідки Державної пенітенціарної служби України від 19.01.2017 р. №4/4-129-Тл/2-17 в розмірі 90 відсотків грошового забезпечення та її виплати з 01 травня 2016 року пенсії без застосування обмежень максимального розміру пенсії; зобов`язане Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії за вислугу років в розмірі 90 відсотків грошового забезпечення згідно довідки Державної пенітенціарної служби України від 19.01.2017 р. №4/4-129-Тл/2-17, виданої на підставі  постанови Кабінету Міністрів України від 19.10.2016 року № 718, виходячи з суми грошового забезпечення 29142,40 грн. та провести її виплату без обмежень максимального розміру пенсії, починаючи з 01 травня 2016 року; стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 різницю між фактично отриманою та перерахованою у новому розмірі пенсією за вислугу років згідно довідки Державної пенітенціарної служби України від 19.01.2017 р. №4/4-129-Тл/2-17, в розмірі 90 відсотків з суми грошового забезпечення 29142,40 грн. без обмежень максимального розміру, починаючи з 01 травня 2016 року;  допущено до негайного виконання рішення суду - у межах суми стягнення за один місяць; стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65107, код ЄДРПОУ 20987385) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь державного бюджету     судовий збір у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 коп.) - отримувач коштів УК у м.Одесі/Київський р-н/22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 38016923,     банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача (МФО) 899998, рахунок отримувача 34310206084032, код  класифікації доходів бюджету  22030101.
13 грудня 2018 року Одеським окружним адміністративним судом видано позивачу виконавчий лист №815/1211/18.
18 грудня 2018 року позивач звернувся до відповідача з заявою щодо виконання рішення суду.
Листом від 02.01.2019 року за №2885/Г-11 ГУ ПФУ в Одеській області повідомило позивача про здійснення перерахунку його пенсії за судовим рішенням, проте доплату за період з 01.06.2016 року по 27.11.2018 року в загальній сумі 579 928.30 грн. буде виплачено згідно  постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 року №649  та Порядку ведення обліку рішень суду у реєстрі рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою, затвердженого  постановою Правління Пенсійного фонду України від 26.09.2018 року №20-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 жовтня 2018 року за №1189/32641 (а.с.9).
11 січня 2019 року позивач звернувся до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області з заявою щодо вжиття заходів по виконанню рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03.07.2018 року по справі №815/1211/18 у найкоротший термін.
Листом від 15.05.2019 року за №16-13-06/1617 Головне управління ДКСУ в Одеській області повідомило позивача про те, що відповідач не має відкритих рахунків в органах казначейства та дано посилання на аргументацію боржником виконувати рішення суду з урахуванням  постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 року №649  (а.с.14-15).
24.02.2020 року Головним управлінням Державної казначейської служби України в Одеській області здійснено безготівкове зарахування грошових коштів на пенсійний рахунок позивача, відкритий в АТ «Ощадбанк» згідно виконавчого документа, виданого Одеським окружним адміністративним судом по справі №815/1211/18, за яким стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь позивача різницю між фактично отриманою та перерахованою у новому розмірі пенсією за вислугу років. З виписки АТ «Ощадбанк» вбачається про зарахування 24.02.2020 року безготівкових коштів на виконання зазначеного вище судового рішення по справі №815/1211/18 в сумі 579    928,30 грн. (а.с.16).
15 липня 2020 року позивач звернувся на Урядову «Гарячу лінію» з метою отримання інформації: чи була йому нарахована компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», норм Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159.
Листом від 31.07.2020 року за №6536-6305/Г-02/8-1500/20, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повідомило про здійснення перерахунку пенсії позивача за судовим рішенням, та про те, що по справі №815/1211/18 згідно проведеного відповідачем перерахунку пенсії, 24.02.2020 року Державною казначейською службою України здійснено виплату заборгованості за вказаним судовим рішенням в сумі 579 928,30 грн.
У вказаному листі відсутня інформація про виплату компенсації позивачу за втрату частину доходу - нарахованої в грудні місяці 2018 року але своєчасно не виплаченої позивачу суми пенсії в сумі 579 928.30 грн. яка була виплачена лише 24.02.2020 року.
Таким чином, позивач, вважаючи дії відповідача щодо відмови нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строки виплати пенсії протиправними, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

V.  РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ  ТА ОЦІНКА СУДУ :

Згідно вимог ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
В      Конституції України      закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні - в соціальній і правовій державі, в якій визнається і діє принцип верховенства права (статті 1, 3 та 8).
Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених  Конституцією України      (статті 22 та 64).
Частина 1 ст. 9 Конституції України встановлює, що  чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. 
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована       Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України.
Особливою формою здійснення права на пенсію є пенсійні правовідносини, які водночас виступають як один із видів суспільних відносин. Пенсійні правовідносини розглядаються як особлива форма соціальної взаємодії, що об`єктивно виникає в суспільстві відповідно до закону, учасники якої мають взаємні кореспондуючі права та обов`язки і реалізують їх з метою задоволення своїх потреб та інтересів в особливому порядку, який не заборонений державою чи гарантований і охороняється нею в особі певних органів.
Статтею 46 Конституції України      встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідно до пункту 6 частини першої   статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовано  Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" № 2050-ІІІ  (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим      постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001 року     (далі - Порядок № 159).
Згідно  ст.1 Закону №2050-ІІІ  підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
За приписами  ст.2 Закону №2050-ІІІ  компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому  Законі  слід розуміти грошові доходи громадян,     які вони одержують на території України і які не     мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Згідно приписів ст.ст.3,  4 Закону №2050-ІІІ  сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому     здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Згідно п.1 Порядку № 159 дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року (п.2 Порядку №159).
За змістом п.3 Порядку №159 компенсації     підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, пенсія (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).
Згідно п. 4 Порядку № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для     визначення     суми компенсації, поділений на 100.
Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Приклади обчислення суми компенсації наведено у додатку.
Дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата). При цьому право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.
Компенсація за порушення строків виплати доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у даному випадку - органом прокуратури) добровільно чи на виконання судового рішення.
Отже, основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої      ст. 2 Закону №2050-ІІІ     та Порядком №159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у т. ч. пенсії). Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, в т. ч. пенсія (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат), у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер.
Також, дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи, організації всіх форм власності і господарювання застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (зокрема, пенсії).
Виплата компенсації втрати частини доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його (доходу) нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Європейська Конвенція про захист  прав людини та основоположних  свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція)  , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР  від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України  є частиною національного законодавства.
Згідно ч.1  ст.6 Конвенції  , кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. 
Згідно статті 1 Першого протоколу  до Конвенції , кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Отже, вищевказана норма  гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” від 23.02.2006 року ,суд  при вирішенні справи керується принципом верховенства права,  відповідно до якого зокрема людина,  її права  та  свободи визнаються    найвищими   цінностями   та   визначають   зміст   і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип  з  урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. 
Згідно з практикою ЄСПЛ Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі “Наталія Михайленко проти України (пункт 32). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції “майном” визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні “законне сподівання” на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі “Стретч проти Сполученого Королівства” (пункт 32)), а також право на певні суми соціальних виплат , у тому числі , у разі їх невиплаті є втручанням у право на мирне володіння майном (п.34. рішення ЄСПЛ по справі “Суханов та Ільченко проти України” (заяви № 68385/10 та 71378/10), рішення набуло статусу остаточного від 26 вересня 2014 року.
Поняття “майно” в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися “майновими правами” і, відповідно, “майном” у розумінні цього положення. Держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (див.пункти 22, 23 Справа “Сук проти України” (Заява № 10972/05) від 10 березня 2011 року).
“Законне сподівання” на отримання “активу” також може захищатися      статтею 1      Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має “законне сподівання”, якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (див. рішення у справі “Копецький проти Словаччини” (Kopecky v. Slovakia) [ВП], заява № 44912/98, п. 52, ЄСПЛ 2004-IX). Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами (див. вищенаведене рішення у справі “Копецький проти Словаччини” (Кореску v. Slovakia), п. 50; “Anheuser-Busch Inc. проти Португалії” (Anheuser-Busch Inc. v. Portugal) [ВП], заява № 73049/01, п. 65, ЄСПЛ 2007-І).
Якщо особа робила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, в свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності (див.пункт 39  рішення у справі “Гайгузус проти Австрії” (заява № 17371/90).
В  межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (пункт 23). Тобто коли соціальна чи інша подібна виплата закріплена      законом, має виплачуватися на основі чітких і об`єктивних критеріїв і якщо людина очевидно підходить під ці критерії - це породжує у такої людини виправдане очікування в розумінні статті 1 Першого протоколу ( див. рішення у справі “Кечко проти України” (Заява №63134/00).
    Першим і найголовнішим правилом      статті 1      Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету “в інтересах суспільства”. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено “справедливий баланс” між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі “Колишній Король Греції та інші проти Греції” (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).
В сучасній демократичній державі багато осіб протягом усього свого життя або ж його частини, коли йдеться про засоби для існування, перебувають у повній залежності від виплат за соціальним страхуванням або соціальним забезпеченням. В правових системах багатьох країн визнається, що такі особи потребують певного забезпечення, і відтак для них передбачається, що в разі дотримання умов, за яких вони можуть скористатися цими встановленими для них виплатами, вони автоматично будуть отримувати відповідні виплати (див. рішення у справі “Стек та інші проти Сполученого Королівства” (заяви №№ 65731/01 та 65900/01).
Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі "Скордіно проти Італії"(Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та  п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Щокін проти України" (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року  ).
Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pincv. The Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelasv. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pincv. The Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashiv. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgov. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, п.71).
Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення ЄСПЛ у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).
За приписами ч.1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

(1)          Оцінка аргументів учасників справи і висновку суду першої інстанції

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.1-2 ст.308 КАС України, в редакції Закону на момент вчинення процесуальної дії).
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у    статті 2 КАС України      (в цьому випадку й далі - у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду і розгляду справи), встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені      Конституцією      та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Предметом розгляду в даній справі є вимоги Позивача щодо нарахування та виплати компенсації за втрату частину доходу Позивача - нарахованої в грудні місяці 2018 року але своєчасно не виплаченої пенсії в сумі 579 928,30 грн., яка була виплачена лише 24.02.2020 року згідно зазначених вище судових рішень по справі № 815/1211/18 та не здійсненні виплати належної Позивачу компенсації однією сумою без застосування постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 р. № 649 «Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду».
Судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі - органом ПФУ) добровільно чи на виконання судового рішення.
Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень  статей 1-3 Закону № 2050-ІІІ, окремих положень Порядку № 159 дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Як підтверджується матеріалами справи , а саме листами від 02.01.2019 р. №2885/Г-11 та від 10.06.2019 р. №ГА-9364098 виплати доплати внаслідок проведеного перерахунку пенсії за період з 01.06.2016 року по 27.11.2018 року в сумі 579 928,30 грн. будуть виплачені згідно постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 р. № 649 та Порядку ведення обліку рішень суду у реєстрі рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 26.09.2018 № 20-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 жовтня 2018 р. за № 1189/32641.
Відтак, Відповідач не вчинив жодних дій з виплати нарахованої ним заборгованості пенсії ОСОБА_1 в сумі 579 928,30 грн., а зазначена сума була перерахована з Державного бюджету України органом Державної казначейської служби України, що визнається відповідачем.
Разом з тим, постановою Шостою апеляційного адміністративного суду від 22.07.2020 року № 640/5248/19 апеляційні скарги Кабінету Міністрів України та Пенсійного фонду України залишені без задоволення. Рішення Окружного адміністративного суду міста Киева від 12 листопада 2019 року змінено. Пункт 2 резолютивної частини рішення викладено у наступній редакції: «Визнати протиправними та нечинними пункти 1 та 2 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 року №649 «Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду». Таким чином на момент звернення до Відповідача з вимогою про нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії (липень місяць 2020 року) у Відповідача були відсутні підстави для відмови від таких дій, посилаючись на скасований Верховним судом порядок виплати нарахованої заборгованості. Окрім того, Відповідачем так і не було здійснено нарахування такої компенсації.
Згідно з частинами 1, 2 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, шо реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
Аналіз наведених норм діючого національного законодавства дозволяє дійти висновку, що законодавцем було чітко врегульоване порядок та механізм виконання судових рішень, які набрали законної сили, в тому числі, в яких боржником виступають пенсійні органи.
Аналогічна правова позиція зазначена у постановах Верховного Суду  від 27.03.2019 у справі №750/9782/16-а. , від 14 липня 2020 року у справі №750/1512/16-а
22.08.2018 за № 649 Кабінет Міністрів України прийняв постанову “Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду”.
З того часу нараховані суми пенсії за рішеннями суду до моменту набрання ним законної сили не виплачуються органами Пенсійного фонду України.
Відповідно до п.2 Постанови Кабінету Мністрів України від 22.08.2018 № 649 “Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду” установлено, що для виконання судових рішень, якими на органи Пенсійного фонду України покладені зобов`язання з нарахування (перерахунку) пенсійних виплат, що фінансуються з державного бюджету, виплата коштів, нарахованих за період до набрання судовим рішенням законної сили, здійснюється відповідно до  Порядку погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, затвердженого цією постановою.
Статтею 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
У зв`язку з цим, керуючись Конституцією України слід зазначити, що Кабінет Міністрів України приймаючи постанову Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 649 “Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду” та затверджуючи Порядок погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду перебрав на себе повноваження Верховної Ради України.
Відповідно до частини 2 статті 372 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.
Проте, Пенсійний Фонд України та його територіальні органи не виконують в повному обсязі рішення судів, які набрали законної сили щодо пенсійних виплат чим позбавляють  пенсіонерів отримати заборгованість з перерахованої (нарахованої) пенсії на виконнаня рішень судів, що позбавляє їх гарантованого Конституцією України (стаття 46) права на соціальний захист в повному обсязі.
Так, у рішенні ЄСПЛ від 19.03.1997 у справі «Горнсбі проти Греції» Суд зазначив, що, право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін.    Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.
Крім того, відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено п.1 ст.1 Першого протоколу. Необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. 
Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.
Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вимог Конвенції (рішення у справі «Ромашов проти України» від 27.07.2004 (№ 67534/01).
Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою (рішення у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 (№ 60750/00). 
Вищенаведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. 
При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. 
Використане у  статті 3 Закону № 2050-ІІІ  та пункті 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення
Основною умовою для виплати громадянину компенсації, що передбачена статтею 2 Закону №2050-111 та Порядком №159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії'). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу здійснюється незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі - пенсійним органом) добровільно чи на виконання судового рішення.
В апеляційній скарзі головне управління вказує на три умови, за наявності яких має бути здійснене нарахування компенсації втрати частини доходів:
нарахування громадянину належних йому доходів, що було зроблено відповідачем згідно розпорядження про перерахунок пенсії з 01.05.2016 р., яке є додатком до листа головного управління від 31.07.2020 р. №6536-6305/Г-02/8-1500/20;
порушення строків виплати нарахованої заборгованості, що підтверджено матеріалами справи та вказано Відповідачем в його листі від 31.07.2020 р, №6536-6305/14)2/8-1500/20, .де заборгованість перерахованої пенсії в сумі 579 928,30 гри. згідно судових рішень у справі №815/1211/18 нараховано 13.12.2018 р., а виплачено лише 24.02,2020 р.;
затримка виплати терміном понад один календарний місяць, що є більш ніж очевидною обставиною справи, оскільки термін затримки складає понад один рік (головним управлінням здійснено нарахування заборгованості з пенсії, проте не здійснено її виплату, що Верховним судом визнано протиправними діями органів Пенсійного фонду України).
Зазначені умови, як кожна окремо, гак і в сукупності, дають підстави вважати про протиправність відмови відповідача в нарахуванні та виплаті компенсації втрати частину доходу позивача у зв`язку з порушенням строків її/виплати однією сумою без застосування постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 р. № 649 «Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду», про що вірно зазначив суд першої інстанції в судовому рішенні.
Аналогічна позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 12.06.2019 року по справі № 425/38/17, від 21.06,2018 року по справі №523/1124/17 та від 03.07.2018 року по справі №521/940/17
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для здійснення нарахування ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії в сумі 579 928,30 грн., нарахованої 13.12.2018 року та отриманою 24.02.2020 року на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 липня 2018 року по справі №815/1211/18 та виплатити зазначену компенсацію однією сумою у відповідності до приписів  статті 6 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»  - за рахунок коштів Пенсійного фонду України без застосування положень  постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 року №649 «Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду».      
Таким чином, апеляційний суд доходить до висновку щодо наявності  підстав для задоволення позову та погоджується із відповідним висновком суду 1-ої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і апеляційним судом відхиляються за необґрунтованістю.

(2) Висновки апеляційного суду:

Судом 1-ої інстанції повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладених у рішенні суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, правильно застосовані  та додержані  норми  матеріального та  процесуального права, справу розглянуто повноважним складом суду, суд не приймав рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі , судове рішення  прийнятне та підписано суддею, який зазначений у судовому рішенні , при цьому судом були повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують та відхиляються апеляційним судом за необґрунтованістю.
Апеляційний суд доходить до висновку, що у  задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, рішення суду 1-ої інстанції залишити без змін  та також вважає, що відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.
Керуючись ст.8,19,55 Конституції України, ст.6 та ст.1 Першого протоколу Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, ст. 3, 6, 7, 139, 242, 271, 272, 286, 292, 308,311,315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області – залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її підписання та не підлягає   оскарженню  в касаційному порядку, крім випадків, встановлених ст.328 КАС України.

Повне рішення складене та підписане 25.03.2021 року

Головуючий суддя 	 	Кравець О.О.	
Судді	    	Коваль М.П.   Зуєва Л.Є.