ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/1858/20  Номер провадження 22-ц/814/417/21	Головуючий у 1-й інстанції Кривич Ж. О.  Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Бондаревської С.М.,
суддів: Абрамова П.С., Пилипчук Л.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 30 жовтня 2020 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої тілесними ушкодженнями, –
В С Т А Н О В И В :
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої тілесними ушкодженнями.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 05 лютого 2020 року його колишня дружина ОСОБА_2 , перебуваючи у приміщенні дитячої поліклініки по вул. Павлова у місті Кременчуці, кинула йому в обличчя металевий предмет – зв`язку ключів. 
Таким ударом вона завдала йому тілесні ушкодження у вигляді забійної рани лобної ділянки голови, закритої черепно-мозкової травми та струсу мозку. 
Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень він проходив курс лікування у нейро-хірургічному відділенні третьої міської лікарні м. Кременчука у період з 07 лютого 2020 року по 21 лютого 2020 року. 
Моральну шкоду обґрунтував тим, що неправомірними діями ОСОБА_2 завдана шкода його здоров`ю, спричинено фізичний біль, порушені нормальні життєві зв`язки та стосунки з оточуючими людьми.
Враховуючи вищенаведене, просив стягнути з відповідача на його корить у відшкодування моральну шкоду у розмірі 20 000 грн., завдану внаслідок нанесення тілесних ушкоджень. 

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 – залишено без задоволення.

Не погодившись з даним судовим рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення районного суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Вважає, що при ухваленні судового рішення, суд першої інстанції по цивільній справі керувався нормами кримінального процесуального кодексу України, та положеннями Конституції України, що стосуються винуватості особи в скоєнні кримінальних правопорушень та призначенні кримінального покарання, що являється недопустимим та не підлягає до застосування.
Також зазначав, що в своєму рішенні суд першої інстанції не надає жодного правового обґрунтування щодо відмови у задоволенні позову, всі правові норми та доводи зазначені у позовній заяві судом було проігноровано.
Окрім того, вказував, що районним судом відкидаються та ставляться під сумнів докази, надані позивачем, при цьому приймаються до уваги та ставляться в основу рішення, тільки пояснення відповідача, які не підтверджені жодним доказом.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 та ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що 05 лютого 2020 року близько 15 год. ОСОБА_2 з малолітнім сином прийшли на прийом до лікаря у дитячу поліклініку. З`ясувалося, що там на них чекав ОСОБА_1 . 
Стосунки, що склалися між колишнім подружжям є неприязними, на тлі чого між ними стався черговий конфлікт. За версією позивача його спровокувала ОСОБА_1 , яка заявила до нього безпідставні претензії і під час сварки кинула йому в обличчя зв`язку ключів. 
За поясненнями ОСОБА_2 сварку розпочав позивач, проте вона його претензії проігнорувала і направилася з сином до лікаря.
Той факт, що 05 лютого 2020 року ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження у вигляді забійної рани лобної частини голови, підтверджується карткою виїзду карети швидкої медичної допомоги №027634 від 05 лютого 2020 року /а. с. 56/. 
За даним фактом за заявою ОСОБА_1 08 лютого 2020 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020170090000475 за ч. 1 ст. 125 КК України /а.с. 10/. 
У витязі з Єдиного реєстру досудових розслідувань обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, викладено наступним чином: «До Кремен-чуцького ВП надійшла заява від громадянина ОСОБА_1 про те, що 05 лютого 2020 року невстановлена особа, перебуваючи по вулиці Павлова у м. Кременчуці, нанесла тілесні ушкодження заявнику, ступінь яких встановлюється».
У період з 07 лютого 2020 року по 21 лютого 2020 року ОСОБА_1 проходив курс лікування в КНМП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» з діагнозом: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, сторонні тіла м`яких тканин голови ДЕП-ІІІ на тлі залишкових явищ тяжкої черепно-мозкової травми, трепанації черепа (1988 р.), ретроцеребеллярна післятравматична кіста правої лобно-скронево-тім`яної ділянки головно-го мозку, виражений цефалгічний та астено-невротичний синдроми, що підтверджується випискою з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 900 /а. с. 4/.
Згідно висновку експерта №224 від 27 квітня 2020 року (експертиза проводилася у кримінальному провадженні №12020170090000475) тілесне ушкодження у вигляді садна в лобній ділянці, яке утворилось від дії тупого предмету, можливо у вказаний строк і при вказаних обставинах, по ступеню тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень.
За повідомленням представника позивача досудове розслідування триває; ні ОСОБА_3 , ні іншим особам про підозру в умисному легкому тілесному ушкодженні не повідомлено.
За клопотанням позивача в судовому засіданні суду першої інстанції було досліджено відеозапис з його мобільного телефону та допитана свідок ОСОБА_4 .
При цьому судом зазначено, що на відеозаписі, який триває 27 секунд, зафіксований уривок суперечки між жінкою, яка тримає на руках хлопчика, та чоловіком, якого не видно, але чути його голос. Правою рукою жінка робить рух, після чого чути дзвін, схожий на той, що виникає внаслідок падіння металевих предметів на бетонну підлогу. 
Проте, з відео не зрозуміло, який рух рукою здійснила жінка, чи були у неї в руці якісь предмети, чи жбурнула вона ці предмети в голову позивачу та чи влучила.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 повідомила суду, що 05 лютого 2020 року близько 15 години вона знаходилася у приміщенні дитячої поліклініки і стала свідком суперечки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
Вона бачила, як ОСОБА_2 чимось жбурнула у голову ОСОБА_1 ; припускає, що це були ключі. Свідок бачила кров на обличчі позивача і пропонувала йому допомогу, від якої він відмовився. На дослідженому в судовому засіданні відео присутність свідка не зафіксована. 
Представник відповідача звертала увагу суду на особливі стосунки між позивачем та свідком. При цьому ОСОБА_4 сама повідомила, що ОСОБА_1 є тренером її сина, а вона перебуває з позивачем у близьких дружніх стосунках.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з того, що надані позивачем докази достатньо підтверджують факт отримання ОСОБА_1 05 лю-того 2020 року тілесних ушкоджень у вигляді садна в лобній ділянці. Водночас ці докази у своїй сукупності є явно недостатніми, щоб дійти висновку про те, що ці тілесні ушкодження завдані позивачу умисними діями ОСОБА_2 .
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
За нормами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
За роз`ясненнями, наведеними в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позива-чеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається, що сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 30 грудня 2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано згідно рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 29 січня 2020 року/а. с. 16-18/.
Між колишнім подружжям склалися неприязні стосунки, внаслідок яких 05 лютого 2020 року між ними в приміщенні дитячої поліклініки по вул. Павлова у місті Кременчуці стався конфлікт, в ході якого, за твердженням позивача, колишня дружина умисно та безпричинно нанесла йому один удар металевим предметом в ліву частину голови, чим спричинила йому тілесні ушкодження у вигляді забійної рани лобної ділянки голови, закритої черепно-мозкової травми та струсу мозку. Внаслідок отриманих тілесних ушкод-жень він проходив курс лікування у нейрохірургічному відділенні третьої міської лікарні м.Кременчука у період з 07 лютого 2020 року по 21 лютого 2020 року. 
Відповідач, не спростовуючи словесної конфліктної ситуації, між нею та позивачем, що мала місце 05 лютого 2020 року в приміщенні третьої міської лікарні міста Кременчука, повністю заперечувала свою причетність до отриманих  ОСОБА_1 тілесних ушкоджень.
Зазначала, що матеріали цивільної справи не містять доказів наявності в її поведінці дій, спрямованих на спричинення ОСОБА_5 тілесних ушкоджень та причинного зв`язку у вигляді дій та наслідків, а також доказів умислу в її діях. 
Окрім того вказувала, що згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 08 лютого 2020 року №12020170090000475, на який посилається позивач у своєму позові, заява надійшла 07 лютого 2020 року, в якій вказано, що невстановлена особа нанесла тілесні ушкодження ОСОБА_1 
Її, ОСОБА_2 , в рамках зазначеного кримінального провадження жодного разу не викликали, пояснень вона не надавала. Підозру у вчиненні кримінального правопорушення за №12020170090000475 їй не оголошувалося.
Про те, що ОСОБА_1 невстановлена особа нанесла тілесні ушкодження, їй стало відомо лише після отримання даної позовної заяви.
Також зазначала, що відповідно до виписки з історії хвороби ОСОБА_1 , він гостіталізований у нейрохірургічне відділення 07 лютого 2020 року о 22 год. 40 хв., тобто через два дні після зустрічі в дитячій поліклініці. Допустимо вважати, що за два дні з 05 лю-того по 07 лютого 2020 року ОСОБА_1 міг отримати травму від іншої особи. 

При вирішенні даного спору по суті, судом першої інстанції вірно встановлено, що факт отримання ОСОБА_1 05 лютого 2020 року тілесних ушкоджень у вигляді забійної рани лобної частини голови, підтверджується картою виїзду швидкої медичної допомоги №027634 від 05 лютого 2020 року /а. с. 56/. 
Також судом встановлено, що за заявою ОСОБА_1 08 лютого 2020 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020170090000475 за ч.1 ст. 125 КК України. Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, – 07 лютого 2020 року до Кременчуцького ВП надійшла заява від громадянина ОСОБА_1 про те, що 05 лютого 2020 року невстановлена особа, перебуваючи по вулиці Павлова міста Кременчука, нанесла тілесні ушкодження заявнику, ступінь яких встановлюється /а. с. 10/.
В період з 07 лютого 2020 року по 21 лютого 2020 року ОСОБА_1 проходив курс лікування в КНМП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» з діагнозом: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, сторонні тіла м`яких тканин голови ДЕП-ІІІ на тлі залишкових явищ тяжкої черепно-мозкової травми, трепанації черепа (1988 р.), ретроцеребеллярна післятравматична кіста правої лобно-скронево-тім`яної ділянки головно-го мозку, виражений цефалгічний та астено-невротичний синдроми, що підтверджується випискою з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №900 /а. с. 4/.
Згідно висновку експерта №224 від 27 квітня 2020 року (експертиза проводилася у кримінальному провадженні №12020170090000475) при судово-медичній експертизі з урахуванням медичної документації у гр. ОСОБА_1 виявлені тілесні ушкодження у вигляді садна в лобній ділянці, яке утворилось від дії тупого предмету, можливо у вказаний строк і при вказаних обставинах, і за ступенем тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень. 
За повідомленням представника позивача досудове розслідування триває, проте ні ОСОБА_2 , а ні іншим особам про підозру в умисному легкому тілесному ушкодженні не повідомлено.
Також за клопотанням позивача в судовому засіданні суду першої інстанції було досліджено відеозапис з його мобільного телефону та допитана свідок ОСОБА_4 .
З`ясувавши та проаналізувавши надані стороною позивача докази, суд першої інстан-ції дійшов правильного висновку про те, що вони достатньо підтверджують факт отримання ОСОБА_1 05 лютого 2020 року тілесних ушкоджень у вигляді садна в лобній ділянці, однак у своїй сукупності зазначені докази є недостатніми, щоб дійти висновку про те, що такі тілесні ушкодження завдані позивачу умисними діями ОСОБА_2 .
Враховуючи, що в цивільному процесі не існує таких інструментів збирання доказів, які передбачені кримінальним процесуальним законодавством, та з огляду на те, що згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, – районний суд, не встановивши правових підстав для покладення на відповідача цивільно-правової від-повідальності за завдану позивачу моральну шкоду, обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог.
За наведених обставин, безпідставними є посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не надав жодного правового обґрунтування щодо відмови у задоволенні позову.
Не заслуговує на увагу і твердження позивача про те, що при ухваленні судового рішення, суд першої інстанції по цивільній справі керувався нормами кримінального процесуального кодексу України, та положеннями Конституції України, що стосуються винуватості особи в скоєнні кримінальних правопорушень та призначенні кримінального покарання, що, на думку апелянта є недопустимим. Так зазначення місцевим судом у тексті судового рішення норм ст. 477 КПК України щодо кримінального провадження у формі при-ватного обвинувачення, з огляду на внесення за заявою ОСОБА_1 відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020170090000475 за ч. 1 ст. 125 КК України, а також ст. 62 Конституції України, за приписами якої усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, – не виходять за межі предмету доказування у даній справі, більше того, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення. 
Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильності висновків районного суду, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різнома-нітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», №63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, – не вбачається.        

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30 жовтня 2020 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:          Бондаревська С.М.

Судді:                                                                          Абрамов П.С.

        Пилипчук Л.І.