ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/19927/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Пащенко К.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  01 березня 2021 року                                                                                     м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                                  Оксененка О.М.,
суддів:                                                        Лічевецького І.О.,
                                                             Мельничука В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом Акціонерного товариства «Укргазвидобування» до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Акціонерне товариство «Укргазвидобування» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому просило: 
- визнати протиправними дії Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 11.08.2020 ВП № 30006931;
- визнати протиправною та скасувати постанову Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення виконавчого збору від 11.08.2020 ВП № 30006931;
- стягнути на користь Акціонерного товариства «Укргазвидобування» за рахунок бюджетних асигнувань Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) кошти в сумі 108,45 (сто вісім гривень 45 коп.).
Позов обґрунтовано тим, що з часу винесення постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 24.11.2011 ВП № 30006931 до моменту добровільної сплати AT «Укргазвидобування» боргу за виконавчим документом державний виконавець не вчиняв заходів з примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за наказом Господарського суду Харківської області від 24.01.2009 у справі № 55/257, а також державний виконавець не стягнув у примусовому порядку суму, зазначену у вказаному наказі. 
У свою чергу, борг в сумі 1 084,52 грн. сплачений AT «Укргазвидобування» добровільно платіжним дорученням від 10.08.2020 № 318175.
AT «Укргазвидобування» виконало наказ Господарського суду Харківської області від 24.01.2009 у справі № 55/257 повністю без будь-яких примусових дій та заходів державної виконавчої служби у добровільному порядку.
Таким чином, на момент винесення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 11.08.2020 державним виконавцем не було розпочато дій спрямованих на примусове виконання судового рішення, яке виконано позивачем добровільно.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 листопада 2020 року адміністративний позов - задоволено частково.
Визнано протиправною та скасовано постанову Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення виконавчого збору від 11.08.2020 ВП № 30006931. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.    
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що початком примусового виконання відповідного виконавчого документа є подання стягувачем відповідної заяви про примусове виконання рішення, що є наслідком для відкриття виконавчого провадження.
Крім того, законодавець пов`язує стягнення виконавчого збору виключно не з вчиненням державним виконавцем певних виконавчих дій протягом усього часу тривання виконавчого провадження, яке призвело до фізичного стягнення коштів на користь стягувача з боржника, а виходячи із сум коштів, що підлягають примусовому стягненню за виконавчим документом.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачем звернуто увагу на те, що оскільки відповідачем не було вчинено жодних дій щодо вжиття заходів примусового характеру стосовно виконання рішення суду, та порушено порядок прийняття оскаржуваної постанови, тому така постанова є незаконною та підлягає скасуванню.
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою господарського суду Харківської області від 12.01.2009 у справі № 55/257-08, постановлено стягнути з Дочірньої компанії «Укргазвидобування» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпромдіагностика» 971,21 (дев`ятсот сімдесят одна) грн. 21 коп. - державного мита та 113, 31 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.
24 січня 2009 року Господарським судом Харківської області виданий наказ на примусове виконання ухвали Господарського суду Харківської області від 12.01.2009 у справі №55/257, який було пред`явлено до виконання до ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві.
24 листопада 2011 року державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження № 30006931 з примусового виконання наказу Господарського суду Харківської області від 24.01.2009 № 55/257.
Разом з тим, постановою державного виконавця від 26.01.2012 зупинено виконавче провадження № 30006931 на підставі п. 15 частини першої ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 28.07.2020 по справі № 55/257- 08 замінено боржника - Дочірню компанію «Укргазвидобування» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на правонаступника - Акціонерне товариство «Укргазвидобування» у виконавчому провадженні з виконання наказу Господарського суду Харківської області від 24.01.2009 у справі № 55/257-08.
У подальшому, 10.08.2020 платіжним дорученням №318175 AT «Укргазвидобування» повністю сплатило борг у сумі 1 084,52 грн. за наказом Господарського суду Харківської області від 24.01.2009 № 55/257 на рахунок Шевченківського РВДВС у м. Києві Центрального МРУ МЮ (м. Київ).
12 серпня 2020 року AT «Укргазвидобування» на адресу Шевченківського РВ ДВС у м. Києві Центрального Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) направлено повідомлення №2/1-436 про добровільну сплату боргу у виконавчому провадженні № 30006931.
Однак, 11.08.2020 виконавче провадження №30006931 було поновлено, та державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 108,45 грн.
На думку позивача, дії відповідача з винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 11.08.2020 ВП № 30006931 є протиправними, сплачені позивачем кошти в сумі 108,45 грн. підлягають стягненню з відповідача на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю, тому позивач звернувся з цим позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки виконавчий збір повинен стягуватись лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми, а державним виконавцем фактично не стягнуто з боржника коштів за наказом Господарського суду Харківської області, тому правові підстави для стягнення з боржника виконавчого збору були відсутні, з огляду на що, оскаржувана постанова підлягає скасуванню.
Разом з тим, позовні вимоги про стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) коштів в сумі 108,45 грн. на відшкодування шкоди, заподіяної протиправною постановою ДВС, задоволенню не підлягають, так як позивач не звертався до державної виконавчої служби щодо повернення з Державного бюджету України виконавчого збору у визначеному чинним законодавством порядком.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
У відповідності до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною першою статті 5 Закону №1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до частини першої статті 13 Закону №1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
За правилами частини першої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Як наслідок, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей (частина п`ята статті 26 Закону №1404-VIII).
Колегія суддів враховує, що виконавче провадження було відкрито у той час, коли діяла ще стара редакція Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999.
Згідно статті 28 Закону № 606-XIV (в редакції чинній на момент відкриття виконавчого провадження) у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. 
У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. 
У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно вимог статті 43 Закону № 606-XIV розподіл стягнутих державним виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаної від реалізації майна боржника) здійснюється у такому порядку: 
1) у першу чергу повертається авансовий внесок сторін та інших осіб на організацію та проведення виконавчих дій; 
2) у другу чергу компенсуються витрати державної виконавчої служби, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій, не покриті авансовим внеском сторін та інших осіб; 
3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми; 
4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені державним виконавцем відповідно до вимог цього Закону.
Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється по мірі їх стягнення.
Отже, з системного аналізу вищенаведених норм Закону «Про виконавче провадження» № 606-XIV, які діяли на час відкриття виконавчого провадження слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів було здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.
Разом з тим, на час винесення оскаржуваної постанови діяв Закон №1404-VIII, норми якого передбачали наступне.
Згідно частини другої ст. 27 Закону № 1404-VIII у редакції до 28.08.2018 виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
Відтак, виконавчий збір обраховується у розмірі, встановленому частиною другою статті 27 Закону № 1404-VIII.
У подальшому, з 28.08.2018 частину другу статті 27 Закону №1404-VIII у відповідності до Закону України від 03.07.2018 № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» викладено у новій редакції а саме: «Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».
Таким чином, база обрахунку виконавчого збору змінювалась, оскільки у період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив - 10 відсотків фактично стягнутої суми, тоді як, у період після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору складав - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню. 
Як свідчать матеріали справи, 10.08.2020 платіжним дорученням №318175«Укргазвидобування» сплачено борг у сумі 1 084,52 грн. за виконавчим провадженням № 30006931.
У свою чергу, 12.08.2020 AT «Укргазвидобування» на адресу Шевченківського РВДВС у м. Києві Центрального МРУ МЮ (м. Київ) направило повідомлення № 2/1-436, в якому повідомило відповідача про сплату заборгованості у виконавчому провадженні №30006931.
Втім, 11.08.2020 державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 108,45 грн.
Тобто, державний виконавець визначив суми виконавчого збору у розмірі 10 % суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчими документами, застосувавши таким чином фактично Закон № 1404-VIII у редакції Закону № 2475-VIII.
Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Конституційний Суд України в рішенні від 9 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Отже, положення статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність позивача як боржника у порівнянні з нормами статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна після 28 серпня 2018 року (Закон № 2475-VIII), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.
З урахуванням того, що внесені Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ погіршили становище боржника - позивача, а також того, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору при поновленні виконавчого провадження № 30006931.
Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 1340/5053/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 400/878/20 та від 28 січня 2021 року у справі № 420/769/19.
У даному випадку, виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.
З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправною та скасування постанови від 11.08.2020 ВП № 30006931.
При цьому, судом першої інстанції вірно відмовлено в частині позовних вимог про стягнення на користь Акціонерного товариства «Укргазвидобування» за рахунок бюджетних асигнувань Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) кошти в сумі 108,45 (сто вісім гривень 45 коп.), оскільки позивач не звертався до відповідача щодо повернення з Державного бюджету України виконавчого збору у визначеному чинним законодавством порядку.
Отже, висновок суду попередньої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову є правильним та таким, що відповідає приписам законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст.    243,  246,   287, 308,   313, 315,  316,  321, 329 КАС України  суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 листопада 2020 року - без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя                                                            О.М. Оксененко 

Судді                                                                          І.О. Лічевецький

                                                                                            В.П. Мельничук