ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"20" січня 2021 р.           Справа№ 910/17881/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Коротун О.М.
суддів:            Майданевича А.Г. 
          Суліма  В.В. 

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.,
за участю представників згідно з протоколом судового засідання від 20.01.2021

у закритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнеспром Інвест»
на рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2020 (повний текст складено 05.10.2020)

у справі № 910/17881/19 (суддя - Плотницька Н.Б.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнеспром Інвест»
до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк»
про визнання недійсним договору,

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), Північний апеляційний господарський суд,
УСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. Короткий зміст заявлених вимог та рух справи
У грудні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнеспром Інвест» (далі - ТОВ «Бізнеспром Інвест») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») про визнання недійсним кредитного договору від 10.11.2016 № 4Б16116Г.
Позовні вимоги про визнання недійсним кредитного договору обґрунтовані тим, що кредитний договір від 10.11.2016 № 4Б16116Г був укладений заявником під впливом обману, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання вказаного договору недійсним відповідно до ст. 230 Цивільного кодексу України.
2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.09.2020 у задоволенні позову ТОВ «Бізнеспром інцест» з вимогами до АТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору від 10.11.2016 № 4Б16116Г недійсним відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано необґрунтованістю посилань позивача про мету укладення ним кредитного договору № 4Б16116Г від 10.11.2016, вважаючи його наслідком необхідність укладення договору поруки. Водночас, усі докази, наявні в матеріалах справи, підтверджують зворотне - отримання кредиту позивачем відбулося для фінансування його поточної діяльності, а укладення договору поруки позивачем відбулося не внаслідок отримання ним кредиту, а внаслідок вільного волевиявлення позивача, здійсненого ним в порядку ст. 627 Цивільного кодексу України.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Таких обставин заявником не доведено.
3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду
У жовтні 2020 року ТОВ «Бізнеспром інцест» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2020 та ухвалити нове, яким позовну заяву задовольнити повністю.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Бізнеспром Інвест», встановлено учасникам справи строк для подачі відзивів та заяв. Справу призначено до розгляду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.12.2020 продовжено строк розгляду апеляційної скарги, витребувано у АТ КБ «Приватбанк» копію рішення правління Національного Банку України від 05.10.2016 № 323/БТ. Розгляд апеляційної скарги відкладено до 20.01.2021.
20.01.2021 на адресу суду апеляційної інстанції від АТ «КБ «Приватбанк» надійшло клопотання про розгляд справи в закритому судовому засіданні, до якого долучено копію рішення правління Національного Банку України № 323 від 05.10.2016 (3 аркуша). Клопотання мотивовано тим, що рішення правління Національного Банку України №323 від 05.10.2016 містить гриф: «Банківська таємниця», а тому з метою нерозголошення банківської таємниці справу слід розглядати в закритому судовому засіданні.
20.01.2021 у судове засідання з`явилися представники сторін - позивача та відповідача.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2021 задоволено клопотання АТ «КБ «Приватбанк» про розгляд справи в закритому судовому засіданні. Розгляд апеляційної скарги ТОВ «Бізнеспром Інвест» вирішено проводити у закритому судовому засіданні. 
Представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, представник відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечив та просив відмовити в її задоволенні.
4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених у ній доводів
ТОВ «Бізнеспром Інвест» в апеляційній скарзі не погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з огляду на таке.
Скаржник вважає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що відповідно до рішення Правління Національного банку України від 05.10.2016 № 323/БТ, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язано розробити план реструктуризації (трансформації) кредитного портфеля щодо намірів відповідача реструктурувати кредитний портфель шляхом надання кредиту позивачу з подальшим погашенням заборгованості ИРВ «Адіоніс», ТОВ «Бієнга», ТОВ «Гардера», ТОВ «Поляріс M» та ТОВ «Фокс-Трейдінг»» шляхом укладення та виконання договорів поруки.
Також на переконання скаржника судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що платежі ТОВ «Бізнеспром Інвест» на користь ПАТ «КБ «Приват Банк» по договорах поруки № 4А12046ИП від 10.11.2016, №4Б15036И/П від 10.11.2016, № 4Г13382И/П від 10.11.2016, № 4П13716И/П від 10.11.2016 та № 4Ф10157И/П від 10.11.2016 в якості виконання зобов`язання старих боржників по старих кредитних договорах № 4П13716И/П від 10.11.2016 здійснені за рахунок кредитних коштів, отриманих на підставі кредитного договору між ТОВ «Бізнеспром Інвест» та ПАТ «КБ «Приват Банк» № 4Б16116Г від 10.11.2016 і що сума цих платежів повністю відповідає сумі коштів, отриманих позивачем по оспорюваному кредитному договору.
На переконання скаржника, судом першої інстанції не враховано положень договору поруки щодо обов`язку банку у випадку виконання поручителем обов`язку боржника за кредитним договором, передати поручителю впродовж п`яти робочих днів банку з моменту виконання обов`язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором (п. 10 договору поруки).
Крім того, скаржник вважає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що сума заборгованості ТОВ «Адіоніс», ТОВ «Бієнга», ТОВ «Гардера», ТОВ «Поляріс М» і ТОВ «Фокс-Трейдінг» за кредитними договорами перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» була сплачена ТОВ «Бізнеспром Інвест» у повному обсязі, з чого випливає виникнення у відповідача обов`язку, встановленого п. 10 договору поруки.
Також скаржник зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів, що позбавило позивача можливості довести ті обставини, на які він посилався у позові.
В закритому судовому засіданні 20.01.2021 досліджено копію рішення правління Національного Банку України від 05.10.2016 № 323/БТ.
5. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та пояснень
16.11.2020 до суду апеляційної інстанції від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу з доказами надсилання іншому учаснику та в строк, встановлений судом. Відзив прийнято до розгляду в порядку ст. 263 ГПК України.
Відповідач зазначає, що наявні в матеріалах справи докази свідчать, що кредитний договір було укладено виключно для фінансування поточної діяльності ТОВ «Бізнеспром Інвест». Матеріали справи не містять жодного доказу, який би вказував, що ТОВ «Бізнеспром Інвест» укладало кредитний договір з метою отримання прибутку у вигляді продажу/отримання у власність позивачем майна, переданого у якості забезпечення за «старими» кредитами, та взагалі взаємозв`язок таких угод з трансформацією кредитного портфелю АТ КБ «Приватбанк».
Жодних доказів, які б підтверджували доводи ТОВ «Бізнеспром Інвест» на підтвердження власної позиції останнім додано не було, а тому суд цілком законно та обґрунтовано відмовив у задоволені позовних вимог з підстав, визначених в мотивувальній частині.
6. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції
Як вірно з`ясовано судом першої інстанції, 10.11.2016 між ТОВ «Бізнеспром інцест» (позичальник) та ПАТ КБ «Приватбанк» (банк) укладено кредитний договір № 4Б16116Г, відповідно до умов якого банк за наявності вільних коштів зобов`язується надати позичальнику кредит у формі відновлювальної кредитної лінії з лімітом 4  700  000 000, 00 грн для фінансування поточної діяльності підприємства в обмін на зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди у визначені цим договором терміни.
Відповідно до п. А.3 кредитного договору термін повернення кредиту - 04.11.2026.
Позичальник зобов`язується використовувати кредит на цілі, зазначені у п. 1.1 договору (п. 2.2.1), сплатити відсотки за користування кредитом (п. 2.2.2), повернути кредит в строки/терміни, встановлені договором (п. 2.2.3).
Згідно з п. 6.1 кредитного договору останній в частині п. 4.4 набирає чинності з моменту підписання і скріплення печатками сторін, в інших частинах - з моменту надання позичальником розрахункових документів на використання кредиту в межах зазначених у них сум, і діє в обсязі перерахованих коштів до повного виконання зобов`язань сторонами за цим договором.
Договір укладено/підписано з використанням електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа акредитованого центру сертифікації ключів АТ КБ «Приватбанк» у порядку, передбаченому Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та Законом України «Про електронний цифровий підпис», а також на підставі Угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 23.10.2015, укладеної сторонами (п. 7.9 кредитного договору).
Крім того, 10.11.2016 між сторонами було укладено наступні договори поруки: №4А12046И/П, № 4Б15036И/П, № 4Г13382И/П, № 4П13716И/П, № 4Ф10157И/П.
В обґрунтування заявлених позовних вимог сторона зазначає, що відповідач, володіючи повною фінансовою інформацією щодо позивача, усвідомлюючи високі економічні показники діяльності, висунув останньому пропозицію щодо можливості його участі у процедурі «трансформації» кредитного портфеля АТ КБ «Приватбанк». Така процедура, зі слів співробітників банку, була ініційована Національним Банком України. Так, відповідно до рішення Правління Національного банку України від 05.10.2016 № 323/БТ, ПАТ КБ «Приватбанк» зобов`язано розробити план реструктуризації (трансформації) кредитного портфеля.
При цьому, за твердженнями позивача, банк наголошував на тому, що кредитні зобов`язання попередніх боржників забезпеченні ліквідними активами, у тому числі корпоративними правами, товаром в обороті, цінними паперами та інше. Про ліквідність забезпечення зобов`язань боржників також свідчили дані окремої фінансової звітності за Міжнародними стандартами фінансової звітності та звіт незалежного аудитора 31.12.2015 (ТОВ АФ «Прайсвортерхаускуперс (аудит)». Пізніше, такі дані були підтверджені окремою фінансовою звітністю та звітом незалежного аудитора 31.12.2016 (ТОВ «Ернст енд Янг аудиторські послуги»), які були розміщені на веб-сайті ПАТ КБ «Приватбанк». 
Таким чином, дії товариства із отримання кредитних коштів по кредитному договору № 4Б16116Г були направлені на залучення таких коштів для погашення зобов`язань боржників банку в рамках реалізації зазначеного плану «трансформації» кредитного портфелю банку, ініційованого НБУ.
За твердженнями позивача, обов`язковою умовою, на якій наполягало товариство, було набуття ним права власності на активи, що забезпечували зобов`язання попередніх боржників перед банком.
Так, позивач вказував, що на виконання договорів поруки ним як поручителем були перераховані на користь банку грошові кошти в якості повернення кредитів та сплати відсотків за користування кредитами боржників за договорами поруки на загальну суму 4  502 716  820, 00 грн.
Водночас, у зв`язку з тривалим невиконанням банком умов п. 8 та п. 10 договорів поруки, позивач вважає, що банк не мав на меті передати позивачу документи, що підтверджували наявність забезпечення зобов`язань боржників у вигляді цінних для позивача активів, а лише використовував інформацію про такі активи для спонукання позивача укласти кредитний договір та договори поруки з метою реалізації плану «трансформації» (на виконання вимог Національного банку України), чим ввів позивача в оману щодо істотних умов договору.
За таких обставин, позивач вважає, що банк ввів в оману позивача про існування у банку договорів, укладених для забезпечення права вимоги за кредитними зобов`язанням боржника у розмірі, що суттєво перевищує розмір заборгованості за кредитом, та спонукав відповідача до укладення з банком пов`язаних між собою спірного кредитного договору від 10.11.2016 № 4Б16116Г та договорів поруки. 
ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ
7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, застосовані ним положення законодавства та межі апеляційного перегляду рішення суду
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Між сторонами склалися договірні правовідносини щодо кредитування. Спір у справі стосується питання наявності підстав для визнання недійсним кредитного договору.
Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1, 4 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).
Так, між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.
Частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Підставою для визнання кредитного договору недійсним скаржник вважає те, що він вчинений під впливом обману.
Статтею 230 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо одна з сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша  статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Відповідно до ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Для визнання недійсним правочину як укладеного під впливом обману необхідно, щоб сторона була введена в оману саме щодо обставин, які мають істотне значення. До таких обставин віднесено відомості щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Тобто особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману та наявність умислу в діях її контрагента, а й істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману.
Таким чином, на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.
У разі якщо сторона спірного правочину була обізнана або не могла не бути обізнана стосовно обставин, щодо яких стверджує про наявність помилки, це виключає застосування наведених норм ст. 229 Цивільного кодексу України.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.09.2020 у справі № 910/12729/19 від 13.02.2019 у справі № 911/1171/18, від 04.06.2019 у справі № 910/9070/18.
Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Тобто, визначальною ознакою обману є умисні дії сторони правочину.
У розумінні приписів ст. 230 Цивільного кодексу України обман - це навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину; це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.
Ознакою обману є, насамперед, умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 Цивільного кодексу України.
Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Тобто обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
Відтак, позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.
Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 Цивільного кодексу України.
Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 25.07.2019 у справі №910/9879/18.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до протоколу від 07.11.2016 № 03/16 загальних зборів засновників (учасників) ТОВ «Бізнеспром Інвест», а саме по першому питанню порядку денного було вирішено: укласти кредитний договір з ПАТ КБ «Приватбанк» на суму 4 700 000 000,00 грн.
Жодних посилань/згадувань/рішень в частині необхідності укладення кредитного договору/договорів поруки з метою отримання прибутку у вигляді продажу/отримання у власність позивачем майна, переданого у якості забезпечення за «старими» кредитами, у зазначеному протоколі не міститься, так само, як і не міститься будь-яких згадок і даних взагалі щодо такого майна (його оцінки, наявності і т. ін.) та взагалі щодо так званої трансформації кредитного портфелю Банку.
Тобто, кредитний договір було укладено виключно для фінансування поточної діяльності позивача.
Відповідно до протоколу техніко-економічного обґрунтування повернення кредитних коштів від 08.11.2016 та заявки на отримання кредиту від 08.11.2016, що були надані позивачем на адресу банку, метою кредитування самим скаржником зазначено - фінансування поточної діяльності. 
Жодних посилань на трансформацію/майно/забезпечення за «старими» кредитами - вказані документи не містять, так само, як і не містять і посилань на договори поруки, які скаржник помилково ототожнює з умовами/підставами отримання ним кредиту та бажаними наслідками отримання за такими договорами поруки прибутку.
Наведені вище обставини знайшли своє відображення і в самому кредитному договорі № 4Б16116Г від 10.11.2016, а саме в пункті А.2, де ціллю кредитування зазначено - фінансування поточної діяльності.
Наявні в матеріалах справи докази свідчать, що позивач мав намір укласти кредитний договір виключно для фінансування своєї поточної діяльності. Матеріали справи не містять і скаржником не надано доказів ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції, на підтвердження погодження умов участі позивача у трансформації кредитного портфелю банку, про яку він зазначає.
Аналогічні висновки викладено в постанові Верховного Суду від 29.10.2020 у справі № 910/18604/19.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Положеннями ст. 558 Цивільного кодексу України передбачено право поручителя на оплату послуг, наданих ним боржникові, однак, така плата не була встановлена в жодному з договорів поруки, що виключає можливість отримання прибутку за такими договорами, оскільки вони були безоплатними.
Згідно з ч. 3 ст. 556 Цивільного кодексу України до кожного з кількох поручителів, які виконали зобов`язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов`язку, що виконана ним. Тобто, поручитель отримує право вимоги до боржника виключно на суму коштів, що була ним сплачена - не більше і не менше.
Наведені норми права також підтверджують неможливість отримання поручителем прибутку, як мети укладення та виконання договору поруки.
За таких обставин, безпідставними є доводи скаржника про мету укладення ним кредитного договору № 4Б16116Г від 10.11.2016, вважаючи його наслідком необхідність укладення договору поруки, оскільки наявні в матеріалах справи докази, підтверджують зворотне - отримання кредиту позивачем відбулося для фінансування його поточної діяльності, а укладення договору поруки стороною відбулося не внаслідок отримання нею кредиту, а внаслідок вільного волевиявлення, здійсненого скаржником в порядку ст. 627 Цивільного кодексу України.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що твердження скаржника про укладення кредитного договору та договорів поруки було нібито направлено на отримання прибутку не відповідають дійсності та спростовується наведеним вище.
Посилання скаржника на не витребування судом першої інстанції доказів на підтвердження його доводів, суд також вважає необґрунтованим, оскільки клопотання скаржника про витребування доказів було розглянуто судом першої інстанції в судовому засіданні 13.07.2020 та в його задоволенні відмовлено усною ухвалою із занесенням до протоколу судового засідання. Процесуальних порушень положень ст. 80, 81 ГПК України судом апеляційної інстанції не встановлено.
До того ж, судом апеляційної інстанції було витребувано рішення Правління Національного банку України від 05.10.2016 № 323/БТ. Однак, такий доказ не спростував наведених вище висновків суду.
Крім того, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).
Добросовісність (п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17.
Таким чином, дії скаржника, який уклав спірний кредитний договір, та повинен був перевірити документи іншої сторони при вчинені таких дій, а в подальшому заявив позов про визнання вказаного правочину недійсним, суперечать його попередній поведінці (укладенню договору) та є недобросовісними.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком Господарського суду міста Києва про те, що скаржником не надано належних, вірогідних та достатніх у розумінні ГПК України доказів введення відповідачем в оману позивача щодо обставин, які мали істотне значення при укладанні кредитного договору. Відповідно, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що позовні вимоги ТОВ «Бізнеспром Інвест» до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору задоволенню не підлягають.
8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).
Отже, Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору з огляду на недоведеність відповідних обставин у розумінні ст. 203 Цивільного кодексу України.
Таким чином, на підставі ст. 2, 4, 126, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги у даній справі без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
9. Судові витрати
З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги по суті, понесені судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції (судовий збір) покладаються на скаржника в порядку ст. 129 ГПК України.
Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнеспром Інвест» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2020 у справі №910/17881/19 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2020 у справі №910/17881/19 - залишити без змін.
3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.
4. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 22.01.2021

Головуючий суддя                                                            О.М. Коротун 

Судді                                                                                А.Г. Майданевич

                                                                                В.В. Сулім