ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/10520/20                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Григорович П.О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  25 лютого 2021 року                                                                                            м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді          Парінова А.Б., 
суддів:                     Беспалова О.О.,
                                        Ключковича В.Ю.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства охорони здоров`я України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України  про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, - 
В С Т А Н О В И В:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Міністерства охорони здоров`я України  в якому просив суд: 
- визнати протиправною бездіяльність Міністерства охорони здоров`я України щодо незатвердження (невстановлення) медичних норм допуску до занять та для заняття фізичною культурою та спортом; 
- зобов`язати Міністерство охорони здоров`я України затвердити (встановити) медичні норми допуску до занять та для заняття фізичною культурою та спортом.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач, як громадянин України і особа, яка займається фізичною культурою та спортом внаслідок протиправної бездіяльності відповідача позбавлений можливості оцінити стан свого здоров`я від наявних потенційних навантажень та оцінити межі дозволеного навантаження з метою уникнення шкоди власному здоров`ю.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 вересня 2020 року позов задоволено. 
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Міністерство охорони здоров`я України подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує на  те, що Міністерство охорони здоров`я України не має повноважень встановлювати медичні норми з додержанням яких здійснюється зайняття фізичною культурою та спортом, відповідно до ч. 5 ст. 51 Закону України "Про фізичну культуру і спорт", і, відповідно є неналежним відповідачем у справі.  Також, апелянт посилається на те, що позивач не зазнав жодного втручання в свої права і жодної реальної шкоди, а тому відсутні підстави для задоволення позову.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства охорони здоров`я України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.
Позивачем, було подано до суду відзив на апеляційну скаргу, відповідно до змісту якого останній зазначає, що вимоги апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, а викладені у апеляційній скарзі доводи - такими, що суперечать нормам чинного законодавства. Разом з цим, позивач стверджує, що судом першої інстанції при вирішенні даного спору було правильно встановлено обставини справи та надано їм належну правову оцінку з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.
З огляду на викладені у відзиві обставини, позивач просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів ухвалено рішення про продовження апеляційного розгляду даної справи на строк, що не перевищує п`ятнадцяти днів.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, в листопаді 2019 року ОСОБА_1  звернувся до Міністерства охорони здоров`я України із запитом про надання публічної інформації, в якому просив надати, серед іншого, медичні норми, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я або повідомити причини їх відсутності.
Листом від 20.11.2019 року №04.1-20/17/1738/ЗПІ-19/18169 Міністерство охорони здоров`я України повідомило позивача про те, що законодавчо встановленими стандартами діяльності закладів охорони здоров`я в Україні виступають державні соціальні нормативи та галузеві стандарти. У сфері охорони здоров`я державні соціальні нормативи визначаються Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»; галузеві стандарти (стандарти медичної допомоги, клінічний протокол, табель матеріально-технічного оснащення, лікарський формуляр) розробляють і затверджують центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
При цьому, як свідчить зміст вказаного листа Міністерства, запитувані медичні норми, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я позивачу надані не були; також позивача не було повідомлено про причину їх відсутності.
Листом від 23.12.2019 року №03-11/Ю-17521/15537-зв відповідач повідомив позивача, серед іншого, про те, що з метою збереження та подальшого розвитку галузі спортивної медицини та з метою остаточного врегулювання діяльності структурних підрозділів системи надання лікарсько-фізкультурної допомоги в Україні, МОЗ України готове долучитись до розробки медичних норм для здійснення допуску осіб до занять фізичною культурою.
Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся за захистом своїх прав та інтересів до суду з даним адміністративним позовом.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що МОЗ України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади у формуванні та забезпеченні реалізації державної політики у сфері охорони здоров`я, саме на відповідача Законом від 16.10.2012 №5460-VI, який набрав чинності 05.12.2012 року, покладено обов`язок встановлення медичних норм, з додержанням яких мають здійснюватися заняття фізичною культурою і спортом. З 05.12.2012 по теперішній час МОЗ України не встановлювались медичні норми, з додержанням яких мають здійснюватися заняття фізичною культурою і спортом, що свідчить на користь протиправної бездіяльності відповідача щодо невстановлення медичних норм відповідно до ч.5 ст.51 Закону.
З огляду на зазначене, Окружний адміністративний суд міста Києва з метою ефективного захисту прав позивача на безпеку життя та здоров`я під час зайняття фізичною культурою і спортом, визнав обґрунтованими доводи позивача та задовольнив адміністративний позов.
Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до статей 3, 8, 19, 49 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.
Охорона здоров`я забезпечується державним фінансуванням відповідних соціально-економічних, медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних програм.
Держава створює умови для ефективного і доступного для всіх громадян медичного обслуговування. У державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно; існуюча мережа таких закладів не може бути скорочена. Держава сприяє розвиткові лікувальних закладів усіх форм власності.
Держава дбає про розвиток фізичної культури і спорту, забезпечує санітарно-епідемічне благополуччя.
Загальні правові, організаційні, соціальні та економічні основи діяльності у сфері фізичної культури і спорту визначені Законом України "Про фізичну культуру і спорт" від 24 грудня 1993 року №3808-XII (далі - "Закон №3808-XII"), який регулює суспільні відносини у створенні умов для розвитку фізичної культури і спорту.
Згідно ст.4 Закону, державна політика у сфері фізичної культури і спорту ґрунтується на засадах, в тому числі: забезпечення безпеки життя та здоров`я осіб, які займаються фізичною культурою і спортом, учасників та глядачів спортивних і фізкультурно-оздоровчих заходів; створення умов для соціального та правового захисту громадян у сфері фізичної культури і спорту.
Статтею 6 вказаного Закону визначено, що центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони здоров`я, в межах повноважень забезпечує розвиток спортивної медицини.
Статтею 51 Закону врегульовано питання медичного забезпечення сфери фізичної культури і спорту (спортивна медицина).
Спортивна медицина є складовою системи охорони здоров`я у сфері фізичної культури і спорту та визначає стан здоров`я, фізичний розвиток та функціональний стан організму осіб, які займаються фізичною культурою і спортом, у тому числі шляхом визначення придатності (здійснення допуску) осіб до занять фізичною культурою і спортом, здійснення профілактики, діагностики, лікування захворювань та ушкоджень, пов`язаних із заняттям фізичною культурою і спортом.
Служба спортивної медицини створюється та функціонує у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Фінансування служби спортивної медицини здійснюється відповідно до закону.
Систематичному диспансерному огляду службою спортивної медицини підлягають особи, які займаються фізичною культурою, та спортсмени дитячо-юнацького, резервного спорту та спорту вищих досягнень, ветерани спорту.
Допуск осіб до занять фізичною культурою і спортом здійснює лікар із спортивної медицини.
Заняття фізичною культурою і спортом здійснюються з додержанням медичних норм, встановлених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Матеріали справи свідчать, що в листопаді 2019 року ОСОБА_1  звернувся до Міністерства охорони здоров`я України із запитом про надання публічної інформації, в якому просив, зокрема, надати медичні норми, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я або повідомити причини їх відсутності.
Листом від 20.11.2019 №04.1-20/17/1738/ЗПІ-19/18169 Міністерство охорони здоров`я України повідомило позивача про те, що законодавчо встановленими стандартами діяльності закладів охорони здоров`я в Україні виступають державні соціальні нормативи та галузеві стандарти. У сфері охорони здоров`я державні соціальні нормативи визначаються Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»; галузеві стандарти (стандарти медичної допомоги, клінічний протокол, табель матеріально-технічного оснащення, лікарський формуляр) розробляють і затверджують центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Проте, запитувані медичні норми, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я позивачу надані не були, а також позивача не було повідомлено про причину їх відсутності.
Листом від 23.12.2019 №03-11/Ю-17521/15537-зв відповідач повідомив позивача, серед іншого, про те, що з метою збереження та подальшого розвитку галузі спортивної медицини та з метою остаточного врегулювання діяльності структурних підрозділів системи надання лікарсько-фізкультурної допомоги в Україні, МОЗ України готове долучитись до розробки медичних норм для здійснення допуску осіб до занять фізичною культурою.
Як зазначалося, в апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що Міністерство охорони здоров`я України не має повноважень встановлювати медичні норми з додержанням яких здійснюється зайняття фізичною культурою та спортом, відповідно до ч. 5 ст. 51 Закону України "Про фізичну культуру і спорт", і, відповідно є неналежним відповідачем у справі. 
Так, відповідно до Положення «Про Міністерство охорони здоров`я України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 року № 267, Міністерство охорони здоров`я України (МОЗ) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.
МОЗ є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань, забезпечує формування та реалізує державну політику у відповідних сферах
Згідно пункту 2 Положення №267, МОЗ у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.
В силу пункту 4 Положення №267, МОЗ відповідно до покладених на нього завдань, зокрема :
1) узагальнює практику застосування законодавства з питань, що належать до його компетенції, розробляє пропозиції щодо його вдосконалення та внесення в установленому порядку проектів законодавчих актів, актів Президента України, Кабінету Міністрів України на розгляд Кабінету Міністрів України;
2) розробляє проекти законів та інших нормативно-правових актів з питань, що належать до його компетенції;
3) погоджує проекти законів, інші акти законодавства, які надходять на погодження від інших міністерств та центральних органів виконавчої влади, готує в межах повноважень, передбачених законом, висновки і пропозиції до проектів законів, інших актів законодавства, які подаються на розгляд Кабінету Міністрів України, та проектів законів, внесених на розгляд Верховної Ради України іншими суб`єктами права законодавчої ініціативи, нормативно-правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим;
4) готує в межах повноважень, передбачених законом, зауваження і пропозиції до прийнятих Верховною Радою України законів, що надійшли на підпис Президента України;
5) визначає перспективи та пріоритетні напрями розвитку сфер охорони здоров`я, у яких МОЗ формує та реалізує державну політику;
6) здійснює нормативно-правове регулювання у сферах охорони здоров`я, у яких МОЗ формує та реалізує державну політику;
10) контроль і нагляд за додержанням законодавства про охорону здоров`я.
Як зазначалося, Закон України «Про фізичну культуру і спорт» був доповнений ч.5 ст.51 відповідно до Закону України від 16.10.2012 року №5460-VI, який набрав чинності 05.12.2012 року.
Частиною 5 ст.51 Закону України «Про фізичну культуру і спорт» передбачено, що заняття фізичною культурою і спортом здійснюються з додержанням медичних норм, встановлених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Отже, вказаною нормою Закону саме на відповідача покладено обов`язок встановити медичні норми з додержанням яких мають здійснюватися заняття фізичною культурою і спортом. 
Відтак, доводи апелянта про те, що він є неналежним відповідачем у даній справі, є хибним та необґрунтованими.
Станом на час розгляду справи судом апеляційної інстанції вищевказана норма Закону є чинною, у встановленому Законом порядку не оскаржувалася, а тому підлягає застосуванню.
Доказів встановлення МОЗ України, на виконання вимог ч.5 ст.51 вказаного Закону,  відповідних медичних норм, з додержанням яких мають здійснюватися заняття фізичною культурою і спортом, відповідачем суду не надано.
Враховуючи вказане, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про протиправну бездіяльність Міністерства охорони здоров`я України в частині невстановлення медичних норм з додержанням яких здійснюються заняття фізичною культурою і спортом.
Апелянт також посилається на те, що надання допусків до занять фізичною культурою та спортом та їх медичного забезпечення вже нормативно врегульовано.
Разом з цим, колегія суддів зазначає, що обов`язок встановити саме медичні норми з додержанням яких здійснюється зайняття фізичною культурою і спортом, у порушення вимог Закону,  відповідачем не виконано.
Доводи апеляційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, наданою судом першої інстанцій та переоцінки його висновків. Обґрунтувань неправильного застосування норм права апеляційна скарга відповідача не містить.
Також, апелянт вважає, що позивач не зазнав жодного втручання в свої права і жодної реальної шкоди, а тому відсутні підстави для задоволення позову.
Згідно із частиною першою статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод       від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до суду з позовом про вирішення питання стосовно затвердження (встановлення) медичних норм допуску до занять та для заняття фізичною культурою та спортом
Позивач посилається на те, що він є громадянином України, який займається фізичною культурою і спортом із фізичними навантаженнями, докази чого долучено до матеріалів справи.
Обґрунтовує своє звернення до суду тим, що у зв`язку з бездіяльністю відповідача він позбавлений можливості оцінити стан свого здоров`я від наявних чи потенційних фізичних навантажень та оцінити межі дозволеного навантаження з метою уникнення шкоди власному здоров`ю. Крім того, як зазначає позивач, даний позов подано ним до суб`єкта владних повноважень, оскільки між ними виник публічно-правовий спір щодо бездіяльності відповідача, внаслідок якої порушується право та законний інтерес позивача.
Разом з цим, одним із способів відновлення порушених прав є оскарження неправомірних рішень, дій чи бездіяльності органів, що мають владні повноваження до суду.
Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.
У зв`язку із встановленням судом у даній справі факту порушення прав позивача, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що з метою ефективного захисту прав позивача на безпеку життя та здоров`я під час зайняття фізичною культурою і спортом, необхідно зобов`язати Міністерство охорони здоров`я України встановити медичні норми з додержанням яких здійснюється заняття фізичною культурою та спортом, відповідно до ч.5 ст.51 Закону України «Про фізичну культуру і спорт».
З огляду на наведене, доводи апелянта про відсутність порушеного права позивача є помилковими.
Решта доводів та заперечень апелянта - висновків суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Разом з цим, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріального та процесуального права.
У свою чергу, вказані в апеляційній скарзі доводи відповідача не свідчать про наявність передбачених ст. 317 КАС України підстав для скасування рішення суду першої інстанції, зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 242-245, 308, 311, 315-316, 321-322, 325, 328-329 КАС України, суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  Міністерства охорони здоров`я України залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя                                                                      А.Б. Парінов

Судді                                                                                          О.О. Беспалов

                                                                                                    В.Ю. Ключкович