ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/239/21 Справа № 199/2623/16-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Скрипник О.Г. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді Єлізаренко І.А.
суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В. 
за участю секретаря Догоновї О.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором 

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулись до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
В обґрунтування позовних вимог банк посилався на те, що 25 грудня 2006 року ЗАТ КБ «Приватбанк», назву якого змінено на ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 уклали кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 61250 доларів США зі сплатою 10,08 % річних на строк до 25 грудня 2026 року. З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки від 25 грудня 2006 року. Позичальник належним чином свої зобов`язання щодо сплати кредиту не виконувала та станом на 25 березня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 44 704,16 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом – 39 006,93 доларів США; заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом – 3 760,62 доларів США; заборгованості по комісії за користуванням кредитом – 1 000 доларів США; пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором – 936,57 доларів США. На підставі викладеного ПАТ КБ «Приватбанк» просили стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 44 704,16 доларів США., що еквівалентно 1 173 484 грн. 20 коп., та судові витрати.
У червні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду
з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа – приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н. В., про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки, визнання договору поруки припиненим.
Позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 мотивована тим, що умови укладеного між сторонами кредитного договору є несправедливими, оскільки з підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу значно зросла, а фінансовий стан останніх значно погіршився. Вказували, що використання банком такої платіжної одиниця, як долар США значно погіршує становища позичальника як споживача порівняно з банком. Вказували, що відмова банку від погашення заборгованості за рахунок отримання іпотеки порушує принцип рівності прав та обов`язків кредитора
і боржника та штучно призводить до збільшення заборгованості за кредитом. Крім того, поручитель не давав згоди на внесення змін до кредитного договору, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності, тому порука припинилася відповідно до частини першої статті 559 ЦК України. На підставі викладеного ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили: визнати недійсними кредитний договір від 25 грудня 2006 року та договір іпотеки від 25 грудня 2006 року; визнати припиненим договір поруки від 25 грудня 2006 року.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 17 жовтня 2016 року вказані позови об`єднано в одне провадження.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 27 квітня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без розгляду за заявою останніх відповідно до пункту 5 частини першої статті 207 ЦПК України (в редакції, чинній на час постановлення вказаної ухвали).
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 15 січня 2018 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 25 грудня 2006 року в розмірі 44 704,12 доларів США, що за курсом 26,25 відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 25 березня 2016 року складає 1 173 483,15 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом – 39 006,93 доларів США, що еквівалентно 1 023 931,92 грн; заборгованості зі сплати процентів – 3 760,62 доларів США, що еквівалентно 98 716,27 грн; заборгованості по комісії за користування кредитом – 1 000 доларів США, що еквівалентно 26 250 грн; пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором – 936,57 доларів США, що еквівалентно 24 584,96 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.
З таким рішенням не погодились ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права просили його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог банку у повному обсязі.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 15 січня 2018 року скасовано, у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 22 квітня 2020 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 15 січня 2018 року в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи 25 грудня 2006 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», назву якого змінено на ПАТ КБ «Приватбанк», а у подальшому – на АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №DNU0GK00000956, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 61 250 доларів США зі сплатою 10,08 % річних на строк до 25 грудня 2026 року (т.1 а.с. 13, 14).
У забезпечення виконання кредитних зобов`язань між
ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки №DNU0GK00000956/1 від 25 грудня 2006 року, за умовами якого поручитель зобов`язався солідарно відповідати перед банком за своєчасне виконання позичальником ОСОБА_1 умов кредитного договору (т.1 а.с. 15).
Банк належним чином виконав свої зобов`язання та надав відповідачу кредит відповідно до умов кредитного договору, що сторонами не заперечується.
Однак, ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, та згідно розрахунку заборгованості, наданого банком і не спростованого відповідачами, станом на 25 березня 2016 року позичальник має заборгованість за кредитним договором у розмірі 44 704,16 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом – 39 006,93 доларів США; заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом – 3 760,62 доларів США; заборгованості по комісії за користуванням кредитом – 1 000 доларів США; пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором – 936,57 доларів США (т.1 а.с. 117-121).
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
За змістом статей 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.
Відповідно до ч.1 ст. 626, ч.1 ст.  628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). 
За ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. У разі порушення боржником негативного зобов`язання кредитор незалежно від сплати неустойки та (або) відшкодування збитків і моральної шкоди має право вимагати припинення дії, від вчинення якої боржник зобов`язався утриматися, якщо це не суперечить змісту зобов`язання. Така вимога може бути пред`явлена кредитором і в разі виникнення реальної загрози порушення такого зобов`язання.
Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1054 ЦК України
Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно із частиною першою статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Відповідно до ч.1, 2 статті 554 ЦК України у разі  порушення  боржником  зобов`язання,  забезпеченого порукою,  боржник  і  поручитель  відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
        У справі встановлено у позичальника ОСОБА_1 перед банком станом на 25 березня 2016 року наявна заборгованість за кредитним договором № DNU0GK00000956 від 25 грудня 2006 року, яка складається із: заборгованості за кредитом – 39 006,93 доларів США, що еквівалентно 1 023 931,92 грн, заборгованості зі сплати процентів – 3760,62 доларів США, що еквівалентно 98 716,27 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом – 1 000 доларів США, що еквівалентно 26 250 грн., пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором – 936,57 доларів США, що еквівалентно 24 584,96 грн., яка позичальником добровільно не сплачується, а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, тому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про її стягнення з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 . 
Зазначений висновок суду відповідає обставинам справи, узгоджується з нормами матеріального права, які правильно застосовані судом першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги стосовно того, що АТ КБ «ПриватБанк» не є належним позивачем у цій справі, оскільки банк відступив право вимоги за кредитним договором на користь «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі», посилаючись на інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта та договір купівлі-продажу прав вимоги за договорами про іпотечні кредити від 19 лютого 2007 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі», є безпідставними з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається 19 лютого 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі» було укладено договір купівлі-продажу (відступлення) права вимоги за договорами про іпотечні кредити, зокрема, за кредитним договором № DNU0GK00000956 від 25 грудня 2006 року, укладеним між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 (т.2 а.с.144-180).
У подальшому, 14 квітня 2016 року між «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» (продавець) та ПАТ КБ «Приватбанк» (покупець), «Ті-Ем-Еф Трасті Лімітед» (управитель) було укладено договір викупу (відступлення) права вимоги, за умовами якого позивач ПАТ КБ «Приватбанк» набув права вимоги, зокрема, за кредитним договором № DNU0GK00000956 від 25 грудня 2006 року, укладеним між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 (т.2 а.с. 111-126). 
З урахуванням наведеного, АТ КБ «Приватбанк» є належним позивачем у даній справі. 
Доводи апеляційної скарги щодо неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи є необгрунтованими.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
       
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів 

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.
       Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2018 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий суддя 
Судді