ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
 
іменем України

12 березня 2021 року
м. Харків

справа № 629/1384/20
провадження № 22-ц/818/714/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого – Котелевець А.В.,
суддів – Бурлака І.В., Маміної О.В.,

ім`я (найменування) сторін:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Комунальне підприємство «Харківводоканал»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 16 вересня 2020 року в складі судді Ткаченка О.А.,

у с т а н о в и в:

26 березня 2020 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Харківводоканал» (далі – КП «Харківводоканал») та просив стягнути з підприємства на його користь: середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 09 лютого 2018 року по 16 жовтня 2019 року в розмірі 116 252,70 грн; моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн; витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн; судовий збір в розмірі 1 362,52 грн.
Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 працював на посаді слюсаря - ремонтника 6 розряду по ремонту та технічному обслуговуванню обладнання Комплексу водопідготовки «Дніпро» відокремленого підрозділу КП «Харківводоканал» (далі – КВ «Дніпро» ВП КП «Харківводоканал»). 31 липня 2017 року позивач був звільнений з роботи у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників.
Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 08 лютого 2018 року скасовано наказ № 116 - к від 31 липня 2017 року заступника директора з виробництва КВ «Дніпро» ВП КП «Харківводоканал» про звільнення з роботи ОСОБА_1 . Зобов`язано поновити ОСОБА_1 на посаді слюсаря – ремонтника 6 розряду цеху з ремонту та технічного обслуговування обладнання КВ «Дніпро» ВП КП «Харківводоканал» з 01 серпня 2017 року. Стягнуто з КП «Харківводоканал» в особі КВ «Дніпро» ВП КП «Харківводоканал» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 серпня 2017 року по 06 лютого 2018 року в розмірі 37 846,10 грн. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання.
Однак, лише 11 вересня 2019 року відповідачем видано наказ № 249 - к про поновлення ОСОБА_1 на посаді, з яким останній був ознайомлений 10 жовтня 2019 року, а до роботи допущений 17 жовтня 2019 року.
Зазначає, що у зв`язку з порушенням строку виконання рішення суду про поновлення на роботі він має право на стягнення з підприємства середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09 лютого 2018 року по 16 жовтня 2019 року включно в розмірі 116 252,70 грн.
Також вказує, що тривале порушення його трудових прав викликало у нього психічне напруження, глибокі душевні стражданнях, а тому вважає, що у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача, він має право на відшкодування моральної шкоди, яку оцінює в розмірі 20 000,00 грн. 

17 квітня 2020 року Лисенко Володимир Сергійович – представник КП «Харківводоканал» подав відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити.
Відзив мотивовано тим, що середній заробіток за час затримки виконання рішення, який є предметом спору, не входить до фонду заробітної плати, і за його стягненням позивач мав звернутися до суду протягом трьохмісячного строку відповідно до вимог частини першої статті 233 КЗпП України.
11 вересня 2019 року КП «Харківводоканал» видано наказ № 249 - к про поновлення ОСОБА_1 на посаді, з яким останній був ознайомлений 10 жовтня 2019 року. Однак до суду з позов ОСОБА_1 звернувся лише 26 березня 2020 року, тобто з пропуском строку, встановленого статтею 233 КЗпП України.
Зазначає, що затримка у поновленні ОСОБА_1 на роботі обумовлена формою власності підприємства та недобросовісними діями самого позивача. КП «Харківводоканал» не є самостійним у контексті формування штатного розкладу, а має лише право пропонувати створення/усунення штатних одиниць у своєму штатному розкладі для погодження з боку Харківської міської ради в особі Департаменту комунального господарства. Для поновлення ОСОБА_1 на посаді слюсара - ремонтника 6 розряду по ремонту та технічному обслуговуванню обладнання КВ «Дніпро» необхідно було внести відповідні зміни до зарплатного бюджету підприємства, погодити такі зміни з Департаментом комунального господарства Харківської міської ради. КП «Харківводоканал» неодноразово направляло позивачу листи із запрошенням до підприємства для вирішення питання про його працевлаштування, пропонувало рівнозначний перелік вакансій, які наявні на КВ «Дніпро» ВП КП «Харківводоканал», які позивач міг зайняти та приступити до роботи у межах його кваліфікації. Однак від вказаних пропозицій позивач відмовлявся, про що підприємством були складені відповідні акти.

30 квітня 2020 року ОСОБА_2 – представник ОСОБА_1 подала заяву про поновлення тримісячного строку на звернення до суду, передбаченого статтею 233 КЗпП України.
Заява мотивована тим, що після ознайомлення 10 жовтня 2019 року з наказом № 249- к від 11 вересня 2019 року про поновлення на роботі, ОСОБА_1 намагався вирішити з директором ВП КП «Харківводоканал» питання про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення в добровільному порядку. 10 грудня 2019 року до підприємства була направлена пропозиція добровільної сплатити коштів, а 10 січня 2020 року – розрахунок середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду. Однак, листом ВП КП «Харківводоканал» від 22 лютого 2020 року у виплаті відмовлено. Таким чином, позивач вважає, що про порушення свого права на стягнення середнього заробітку він дізнався 22 лютого 2020 року, і саме з цього часу починається строк на звернення до суду. Зазначає, що ОСОБА_1 пропустив строк на звернення до суду з поважних причин у зв`язку з тим, що намагався врегулювати спір в досудовому порядку.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 16 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано пропуском ОСОБА_1 тримісячного строку на звернення до суду, передбаченого статтею 233 КЗпП України, у зв`язку з чим позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду задоволенню не підлягає. Під час розгляду справи судом не встановлено обставин, які були об`єктивно непереборними та перешкоджали ОСОБА_1 звернутися до суду у передбачений законом строк за захистом своїх прав, тому причини пропуску такого строку, на які посилається позивач, є неповажними.

10 жовтня 2020 року  ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу. Посилаючись на підстави, передбачені статтею 376 ЦПК України, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою є гарантованою державою виплатою, передбаченою у статті 12 Закону України «Про оплату праці», яка прирівнюється до заробітної плати, а тому стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі не може обмежуватись трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а тому не має строків позовної давності.
Зазначає, що крім вимог про стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду він заявляв позовну вимогу про стягнення моральної шкоди у зв`язку з невиконанням рішення суду про поновлення на роботі, але суд першої інстанції не ухвалив рішення щодо цієї вимоги.
Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.
Тривале порушення КП «Харківводоканал» трудових прав ОСОБА_1 щодо поновлення на роботі викликало у нього психічне напруження, глибокі душевні стражданнях, а тому він має право на відшкодування моральної шкоди, яку оцінює в розмірі 20 000,00 грн.

10 грудня 2019 року Лисенко В.С. – представник КП «Харківводоканал» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відзив мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим після повного та об`єктивного встановлення усіх юридичних фактів та обставин, з врахуванням висновків Верховного Суду. Апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального, а зводиться лише до незгоди апелянта з оскаржуваним рішенням.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд розглядає апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 16 вересня 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами з підстав, передбачених частиною першою статті 369 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України – в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що  ОСОБА_1 працював на посаді слюсаря -ремонтника 6 розряду по ремонту та технічному обслуговуванню обладнання КВ «Дніпро» ВП КП «Харківводоканал».

31 липня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з скороченням чисельності штату працівників.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 08 лютого 2018 року скасовано наказ № 116 - к від 31 липня 2017 року заступника директора з виробництва КВ «Дніпро» ВП КП «Харківводоканал» про звільнення з роботи ОСОБА_1 . ОСОБА_1 поновлено на посаді слюсаря – ремонтника 6 розряду цеху з ремонту та технічного обслуговування обладнання КВ «Дніпро» ВП КП «Харківводоканал» з 01 серпня 2017 року. Стягнуто з КП «Харківводоканал» в особі КВ «Дніпро» ВП КП «Харківводоканал» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 серпня 2017 року по 06 лютого 2018 року в розмірі 37 846,10 грн. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання. Рішення набрало законної сили 18 липня 2018 року (а. с.13 - 16).

На підставі даного рішення ОСОБА_1 видано виконавчий лист, який пред`явлено до виконання Міжрайонним ВДВС по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова ГТУЮ у Харківській області.

05 березня 2018 року державним виконавцем Міжрайонного ВДВС по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова ГТУЮ у Харківській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 55928781.

Наказом КВ «Дніпро» ВП КП «Харківводоканал» № 32 від 09 лютого 2018 року скасовано наказ КВ «Дніпро» ВП КП «Харківводоканал» № 116 - к від 31 липня 2017 року про звільнення слюсаря - ремонтника 6-го розрядку цеху з ремонту та технічного обслуговування обладнання ОСОБА_1 . Наказано запропонувати ОСОБА_1 усі вільні, вакантні посади КВ «Дніпро», опрацювати питання поновлення посади слюсаря 6-го розряду ЦРТОО (а. с. 54).

Наказом КВ «Дніпро» ВП КП «Харківводоканал» № 249 - к від 11 вересня 2019 року ОСОБА_1 було поновлено на посаді слюсаря – ремонтника 6 розряду цеху з ремонту та технічного обслуговування обладнання КВ «Дніпро» ВП КП «Харківводоканал» з 01 серпня 2017 року та допущено до роботи з дати видання наказу (а. с. 24).

З вказаним наказом ОСОБА_1 ознайомлено під підпис 10 жовтня 2019 року (а. с. 24).

17 жовтня 2019 року ОСОБА_1 фактично приступив до роботи на посаді слюсаря - ремонтника 6 розряду по ремонту та технічному обслуговуванню обладнання КВ «Дніпро», що підтверджується довідкою директора КВ «Дніпро» від 23 грудня 2019 року та витягом з табелю робочого часу за жовтень 2019 року (а. с. 26 - 28). 

19 лютого 2020 року ВП КП «Харківводоканал» відмовив ОСОБА_1 у виплаті середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за заявами від 10 грудня 2019 року та 10 січня 2020 року (а. с. 117).

Частиною сьомою статті 235 КЗпП України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

За змістом положень статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 08 лютого 2018 року про поновлення позивача на роботі підлягало негайному виконанню, але фактично було виконано роботодавцем лише 11 вересня 2019 року.

У порушення вимог частини сьомої статті 235 КЗпП України, а також принципу обов`язковості судового рішення, відповідач не провів негайне виконання рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 08 лютого 2018 року про поновлення позивача на роботі.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата – це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України).

Припинення, розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.

З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем.

До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, провадження № 12-301гс18 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/79684987) та постанові Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15, провадження № 61-25545сво18 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/85110828).

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У статті 234 КЗпП України не передбачається переліку поважних причин для поновлення строку.

У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

Сподівання на вирішення спору в позасудовий спосіб не є непереборними обставинами, які перешкоджали ОСОБА_1 одночасно звернутися в суд з позовом про поновлення на роботі.

Встановивши, що наказ про поновлення ОСОБА_1 на роботі було видано роботодавцем 11 вересня 2019 року, останнього ознайомлено з ним 10 жовтня 2019 року, а позивач звернувся до суду 26 березня 2020 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в поновленні тримісячного строку на звернення до суду, передбаченого статтею 233 КЗпП України, оскільки позивач не навів поважних причин пропуску вказаного строку.

Оскільки позов у частині вирішення спору про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду задоволенню не підлягає, правові підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди відсутні.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судового збору, понесеного у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судового збору, понесеного у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, ч. 1 ст. 369, п. 1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 16 вересня 2020 року – залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 

Повне судове рішення складено 12 березня 2021 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді І.В. Бурлака

О.В. Маміна