Ухвала
 
23 березня 2021 року 
м. Київ
 
справа №552/1123/20 
провадження № 61-3544ск21 
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Черняк Ю. В. розглянув касаційну скаргу Управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради на постанову Полтавського апеляційного суду від 27 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Полтавської міської ради, Управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про визнання членом сім?ї наймача, визнання недійсними розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 , виконавчого комітету Полтавської міської ради, Управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про визнання членом сім?ї наймача, визнання недійсними розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло. 
 
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 13 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 27 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Київського районного суду м. Полтави від 13 листопада 2020 року скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позову.
 
Визнано ОСОБА_1 членом сім`ї наймача квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .
Визнано розпорядження органу приватизації м. Полтава № 10009 від 04 січня 1994 року, видане відділом приватизації житла м. Полтава про передачу квартири АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_2 на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» незаконним. 
Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності на житло від 04 січня 1994 року, видане на ім`я ОСОБА_2 , на квартиру АДРЕСА_1 , що видане на підставі розпорядження органу приватизації м. Полтава №10009 від 04 січня 1994 року.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
У березні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради на постанову Полтавського апеляційного суду від 27 січня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувану постанову у частині про визнання недійсними розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло. 
 
Разом з цим, подана касаційна скарга не може бути прийнята судом касаційної інстанції до розгляду та не може бути вирішено питання про відкриття касаційного провадження, оскільки частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
Заявник узагальнено посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте не зазначає конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України.
 
У зв`язку з цим заявнику необхідно усунути вказані вище недоліки касаційної скарги та відповідно до вимог пункту 1 частини четвертої статті 392 ЦПК України надати касаційну скаргу (у новій редакції) та її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.
Згідно із частиною другою статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.
 
Керуючись статтями 185, 389, 392, 393 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу Управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради на постанову Полтавського апеляційного суду від 27 січня 2021 року залишити без руху.
 
Надати для усунення зазначених вище недоліків касаційної скарги строк до 23 квітня 2021 року, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали. 
 
У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявникові.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                             Ю. В. Черняк