ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

24 лютого 2021 року           справа №200/10024/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: головуючого судді Міронової Г.М., суддів  Геращенка І.В., Казначеєва Е.Г., секретаря судового засідання Тішевського В.В., за участю    ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника відповідача 1 Стельмашонок А.Г., розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу    ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду  від 28 грудня 2020 року (у повному обсязі складено та підписано 28 грудня 2020 року м. Слов`янськ) у справі  № 200/10024/20-а (головуючий І інстанції суддя  Буряк І.В.)  за позовом   ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до  Донецької обласної державної адміністрації, заступника голови Донецької обласної військово-цивільної адміністрації Клюшникова Д.Г.  про визнання бездіяльності протиправною, відшкодування матеріальної шкоди,

                                                         ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 - інспектор прав хворих споживачів «ВО Захисту прав хворих споживачів» в інтересах ОСОБА_2 28.10.2020 року звернулася до суду першої інстанції з позовною заявою (яка була уточнена) до Донецької обласної державної адміністрації, Заступника голови Донецької обласної військово-цивільної адміністрації Клюшникова Д.Г., в якій просила визнати протиправною бездіяльність Донецької ОДА з не виконання постанови Кабінету Міністрів України від 01.07.2009 року № 727; відповідно до ст. 56 Конституції України призначити за рахунок держави чи обласного бюджету органу місцевого самоврядування відшкодування матеріальної шкоди у сумі 1 167 827,45 грн. ФОП ОСОБА_2 , завданою бездіяльністю органів державної влади - Донецькою ОДА (а.с. 1-3, 11-13, 22-24).
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до  Донецької обласної державної адміністрації, заступника голови Донецької обласної військово-цивільної адміністрації Клюшникова Д.Г.  про визнання бездіяльності протиправною, відшкодування моральної шкоди - відмовлено. Роз`яснено заявнику, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції господарського суду (а.с. 31-34).
Не погодившись із судовим рішенням, позивач  подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та повернути справу для відкриття провадження та розгляд заяви в суді першої інстанції.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що звертатися до господарського суду не має підстав, оскільки медичний заклад - Лікарня розпорядник коштів нижчого рівня, з якою укладено договір ФОП ОСОБА_2 , знаходиться на непідконтрольній території України, а головний розпорядник коштів Департаменту охорони здоров`я іншого закладу, який очолює ОСОБА_3 , не виконує обов`язків по постанові Кабінету Міністрів України № 727 від 01.07.2009 року «Про затвердження Порядку використання у 2009 році  субвенції з державного бюджету обласному бюджету Донецької області на забезпечення лікування інвалідів-спинальників у обласній лікарні відновного лікування». Вважає, що позовні вимоги стосовно призначення виплати відшкодування нанесеної шкоди слід розглядати у адміністративному судочинстві. 
В  судовому засідання  позивачі підтримали доводи апеляційної скарги.
Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечував, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.
Приймаючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до  Донецької обласної державної адміністрації, заступника голови Донецької обласної військово-цивільної адміністрації Клюшникова Д.Г.  про визнання бездіяльності протиправною, відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що дана справа не відноситься до юрисдикції адміністративного суду.
Колегія суддів, вирішуючи спір у цій справі, виходить з наступного.
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» (заява № 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено позицію, що термін «суд, встановлений законом» у статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».
Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини другої статті 55 Конституції України та статті 5 КАС України в порядку адміністративного судочинства.
На підставі пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Частиною 5 ст. 21 КАС України встановлено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні публічно-владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Якщо суб`єкт владних повноважень порушує право чи законні інтереси, зокрема, фізичної особи-підприємця, що спричиняє спір саме у сфері публічно-правових відносин, така особа вправі звернутися до суду адміністративної юрисдикції й очікувати судового захисту від цього суду, позаяк саме цей суд є тим судом, юрисдикція якого поширюється на справи в публічно-правових спорах із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішення, дій чи бездіяльності.
Отже, публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Публічні правовідносини між особою і суб`єктом владних повноважень обов`язково мають ґрунтуватися на здійсненні останнім владних управлінських функцій по відношенню до цієї особи.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
За правилами пункту 1 частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Згідно з частиною другою статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Унормуванням пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України окреслено: господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
Суд першої інстанції в своїй ухвалі про відмову у відкритті провадження вказав, що первинно право позивача порушено через невиконання умов договору між ФОП ОСОБА_2 та обласною лікарнею відновного лікування КЛПЗ «ДОЛВЛ». Так, за твердженням позивача, вказаній лікарні від розпорядника субвенції, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 01.07.2009 № 727, кошти за поставлене позивачем обладнання не надходили. У зв`язку із чим вказана лікарня не здійснила розрахунку з позивачем. За змістом позову та відповідних заяв наявні посилання на відмову ОСОБА_3 в особистому прийомі головою Донецької ОДА Пацевій О. П. та ФОП ОСОБА_2 та ненадання відповіді по суті питання з приводу не виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 01.07.2009 № 727, однак судом не встановлено, що позивач скаржиться на порушення відповідачами положень Законів України «Про звернення громадян» чи «Про доступ до публічної інформації» та просить застосувати відповідні способи захисту. Натомість позивач визначає способом захисту стягнення матеріальної шкоди у розмірі, який згідно наданих ним розрахунків, відповідає розміру боргу за поставлене на виконання договору від 20.11.2009 № 5/ВТ обладнання.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірні правовідносини пов`язані з невиконанням умов господарського договору (договір № 5/ВТ про поставку обладнання), що свідчить про те, що спірні відносини пов`язані із захистом прав позивача як сторони господарського договору (постачальника) на отримання оплати за поставку обладнання. Цей спір, враховуючи суб`єктний склад сторін, підлягає розгляду у порядку господарського судочинства.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
При цьому суд звертає увагу, що питання стосовно доступу особи до правосуддя неодноразово було предметом судового розгляду Європейського суду з прав людини.
За вимогами статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
За практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише  фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.
Зокрема, у рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» («Bellet v. France», № 23805/94 п. 36) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» (Miragall Escolano and others v. Spain, заява № 38366/97) та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada Cavanilles v. Spain) ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.
Отже, виходячи з норм Конституції України, а також з норм міжнародного права, розгляд справи судом, якому не підсудна справа, може унеможливити доступ позивача до правосуддя для повного захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.
За визначенням ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищевикладеного,  суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції  правильно встановлені обставини справи та прийнято ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи  апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги  та  скасування  ухвали  суду  не  вбачається.
Керуючись ст. ст.  308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,  
                                                           
                                                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну  скаргу  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 -  залишити без задоволення.
Ухвалу   Донецького окружного адміністративного суду  від 28 грудня 2020 року у справі  № 200/10024/20-а - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.
Повне  судове  рішення  складено  24 лютого 2021 року.

Колегія суддів                                                                                 Г.М. Міронова

                                                                                                         І.В. Геращенко

                                                                                                                    Е.Г. Казначеєв