Дата документу 24.02.2021 Справа № 337/2600/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №337/2600/20                       Головуючий у 1 інстанції Бредун Д.С.
Провадження № 22-ц/807/616/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
24 лютого 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 24 вересня 2019 року скасовано постанову інспектора поліції УПП в Запорізькій області Бахтіна А.В. серії ЕАВ №1202260 від 04 червня 2019 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. за ч.2 ст. 122 КУпАП, та провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито. 
У зв`язку з незаконним притягненням його до адміністративної відповідальності йому завдана моральна шкода. 
З моменту винесення постанови про адміністративне правопорушення від 04.06.2019 року, якою його безпідставно визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, по день набрання рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24.09.2019 року законної сили (05.10.2019 року), яким фактично поновлено його права, він постійно переживав та відчував сильні душевні страждання, оскільки він є відомим у м. Запоріжжі громадським діячем – правозахисником, вказані події пригнічували його, незаконне притягнення до адміністративної відповідальності відобразилось на зниженні його престижу. 
Для відновлення своїх прав та доведення своєї невинуватості йому необхідно було їздити до суду, в той час коли він є особою пенсійного віку, вимушений був змінити звичайний ритм свого життя, думки про несправедливе притягнення його до адміністративної відповідальності не давали йому спокійно спати та працювати. 
Розмір моральної шкоди оцінює у сумі 23 841,48 грн. з розрахунку тривалості притягнення його до відповідальності (5 місяці 1 день) та розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (4723 грн. на місяць), що відповідає ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Просив суд стягнути на свою користь з Державної казначейської служби України відшкодування морального збитку в розмірі 23841,48 грн. за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України. 
Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 400 грн.
В задоволенні іншої частини позову – відмовлено.
Судові витрати зі сплати судового збору віднесено на рахунок держави.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Департамент патрульної поліції Національної поліції України подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норм матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
ОСОБА_1 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача,пояснення учасників процесу,перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відносно позивача ОСОБА_1 мало місце незаконне провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 122 КУпАП, за результатами якого на нього було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425,00 гривень.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно постанови про адміністративне правопорушення інспектора Управління патрульної поліції в Запорізькій області Бахтіна А.В. від 04 червня 2019 року серії ЕАВ №1202260, – 04 червня 2019 року о 21:59 годині ОСОБА_1 керуючи т.з. біля буд.№51 по пр. Металургів у м. Запоріжжя, проїхав перехрестя на заборонений сигнал світлофору, чим порушив п.8.7.3.е. ПДР, та за ч.2 ст. 122 КУпАП на нього накладене стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 гривень.
ОСОБА_1 звернувся до Хортицького районного суду м. Запоріжжя з адміністративним позовом про скасування зазначеної постанови та закриття провадження у справі з посиланням на відсутність в його діях складу зазначеного адміністративного правопорушення та протиправність дій інспектора патрульної поліції під час винесення постанови про накладання адміністративного стягнення.
Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2019 року у справі Провадження №2-а/337/51/2019, ЄУН №337/51/19, яке набрало законної сили 05 жовтня 2019 року, адміністративний позов задоволено частково. Скасувано постанову серії ЕАВ №1202260 від 04 червня 2019 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. за ч.2 ст. 122 КУпАП. Закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.2 ст. 122 КУпАП. В задоволенні іншої частини адміністративного позову – відмовлено.
В силу ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні (у разі, якщо шкода відшкодовується за наявності вини).
Судом першої інстанції вірно встановлено, що для вирішення спірних правовідносин застосуванню підлягають статті 23, 1173, 1174 ЦК України.
Шкода, спричинена незаконними рішеннями, діями чи бездіяльність державних органів, їх посадових осіб, відшкодовується державою незалежно від вини цих органів та посадових осіб, у зв`язку з чим при вирішенні даної справи не підлягає встановленню та доведенню наявність вини заподіювача шкоди.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрито судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищих посадових осіб органу державної влади.
Аналогічний висновок викладено в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року, справа №569/1799/16-ц).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем було доведено, що відносно нього мало місце незаконне провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 122 КУпАП, за результатами якого на нього було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425,00 гривень.
Вказана обставина встановлена рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2019 року, тому відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню в межах розгляду даної цивільної справи, яка фактично стосується цивільно-правових наслідків незаконних дій.
Вказаним судовим рішенням було встановлено, що інспектор патрульної поліції Бахтіна А.В. як суб`єкт владних повноважень при накладанні на позивача ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч.2 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу не дав належну оцінку усім обставинам справи, доводам ОСОБА_1 , не зібрав та не оцінив доказів вчинення відповідного порушення Правил дорожнього руху, не зазначив їх у своїй постанові, не навів мотивів прийняття оскаржуваного рішення, тобто діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Законом, чим порушив вимоги ст. 19 Конституції України, тому прийняте ним рішення про накладання адміністративного стягнення є протиправним і підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч.2 ст. 122 КУпАП відносно ОСОБА_1 – закриттю.
Суд першої інстанції вірно визначено, що рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2019 року встановлено факт неправомірності дій посадової особи патрульної поліції під час притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП, що, в свою чергу, безумовно свідчить про наявність у нього душевних страждань внаслідок таких дій посадової особи державного органу, тобто наявність моральної шкоди, і є підставою для її відшкодування державою.
При цьому, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вірно зазначив про те, що спричинена ОСОБА_1 моральна шкода повинна відшкодовуватись на загальних підставах, визначених ст. 1174 ЦК України, а не на підставі ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», на які посилався позивач, оскільки за відсутності цих підстав в силу вимог ч.6 ст. 1176 УК України шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 ЦК України).
Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року, справа №920/715/17.
Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, суд відповідно до ст. 23 ЦК України судом враховано характер правопорушення, глибину та тривалість душевних страждань позивача, час та зусилля, які були ним витрачені для відновлення свого порушеного права. 
Суд першої інстанції вірно встановив, що відносно позивача мало місце неправомірне здійснення адміністративного провадження та накладання адміністративного стягнення саме з боку посадової особи державного органу, в той час, коли такий орган та його посадові особи, в першу чергу, зобов`язані гарантувати дотримання конституційних принципів захисту прав людини і громадянина, не допускати порушення таких прав. З дня притягнення позивача до адміністративної відповідальності 04 червня 2019 року і до дня ухвалення судом рішення про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності 24 вересня 2019 року пройшло три місяці 20 дів, до дня набрання судовим рішенням законної сили – чотири місяці. Справа розглядалась судом за участі позивача, який є людиною похилого віку. Все це призвело до зміни звичного укладу його життя, необхідності докладання додаткових зусиль для поновлення своїх прав, що, на думку суду, викликало у позивача відповідний психоемоційний дискомфорт, спричинило душевні переживання.
Враховуючи вищевказані обставини, принцип розумності, виваженості і справедливості, судом першої інстанції обґрунтовано зроблено висновок про необхідність стягнути на користь позивача моральної шкоду в розмірі 1400 грн.
При визначенні порядку стягнення з держави моральної шкоди, спричиненої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади та їх посадових осіб, суд виходить з положень ст.ст. 2, 170 ЦК України, згідно з якими Держава Україна є учасником цивільних відносин, набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Доводи апеляційної скарги про те, що наявність рішення суду про скасування постанови про накладання адміністративного стягнення та закриття справи про адміністративне правопорушення не встановлює незаконності дій інспектора УПП в Запорізькій області Бахтіна А.В. та відповідно не доводить наявності моральної шкоди, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову, є безпідставними, оскільки вчинення інспектором патрульної поліції законодавчо визначених дій має наслідком прийняття відповідного рішення суб`єкта владних повноважень – постанови у справі про адміністративне правопорушення. Самі по собі дії щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення, складання постанови у такій справі не можуть бути окремим предметом оскарження.
Ухвалюючи 24 вересня 2019 року рішення у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , суд надав оцінку діям інспектора УПП в Запорізькій області Бахтіна А.В. під час здійснення провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно позивача та прийшов до висновку про їх протиправність та відповідно скасування постанови про накладання адміністративного стягнення.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про недоведеність факту заподіяння позивачу моральної шкоди є такими, що не заслуговують на увагу.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права. 
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права. 
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України залишити без задоволення.
Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2020 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 04 березня 2021 року.

Головуючий

Судді: