ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/8803/19  Номер провадження 22-ц/814/25/21	Головуючий у 1-й інстанції Предоляк О. С.  Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого судді Бутенко С. Б.
Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.
за участю секретаря Кальник А. М.
розглянув в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 липня 2020 року у складі судді Предоляк О.С.
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,
в с т а н о в и в:
В грудні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП.
Позов мотивовано тим, що 18.08.2018 на перехресті вулиць 29 вересня та Івана Мезепи в м. Кременчуці сталася дорожньо-транспортна пригода за участю службового автомобіля поліції «Toyota Prius», н.з. НОМЕР_1 , під керуванням інспектора БПП в м. Кременчуці ОСОБА_2 та автомобіля «Volkswagen Passat», н.з. НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , внаслідок чого автомобілі зазнали механічних пошкоджень, водій та пасажири отримали тілесні ушкодження.
19.08.2018 відомості про дану дорожньо-транспортну пригоду внесенні слідчим Другого СВ СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Полтава до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42018171090000133 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 80-18 від 29.08.2019, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Volkswagen Passat» н.з. НОМЕР_2 , дорівнює вартості автомобіля на момент ДТП і складає 100 390 грн.
Вказував, що крім матеріальної шкоди, йому заподіяна моральна шкода, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, пов`язаних з ушкодженням здоров`я, пошкодженням автомобіля, який не підлягає відновленню.
Посилаючись на викладене, просив суд стягнути на свою користь солідарно з відповідачів - Головного управління Національної поліції в Полтавській області та ОСОБА_2 заподіяну матеріальну шкоду в розмірі 100 390 грн, 100 000 грн у відшкодування моральної шкоди та судові витрати.
Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 травня 2020 року замінено первісного відповідача - Головне управління Національної поліції в Полтавській області на належного - Департамент патрульної поліції.
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 липня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за недоведеністю позовних вимог.
В апеляційному порядку дане судове рішення оскаржив позивач ОСОБА_1 , якій посилаючись в своїй апеляційній скарзі на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що факт завдання йому шкоди за участю відповідача був доведений в судовому засіданні як постановою про закриття кримінального провадження, так і висновком службового розслідування, а також визнавався і не оспорювався відповідачами.
Розмір завданої матеріальної шкоди в сумі 100 390 грн був підтверджений висновком експертного товарознавчого дослідження № 80-18 від 29.08.2018.
Крім того вважає, що суд першої інстанції безпідставно відніс справу до категорії малозначних справ та розглянув справу в порядку спрощеного провадження, чим обмежив процесуальні права позивача ОСОБА_1 .
У відзиві на апеляційну скаргу представник Департаменту патрульної поліції Національної поліції України просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідач ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване, апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Позивач ОСОБА_1 подав відповідь на відзив ОСОБА_2 , в якому вказував на безпідставність та надуманість доводів, викладених у відзиві, та просив задовольнити його апеляційну скаргу в повному обсязі.
Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої, за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
По справі встановлено, що 18.08.2018 на перехресті вулиць 29 вересня та Івана Мезепи в м. Кременчуці сталася дорожньо-транспортна пригода за участю службового автомобіля Департаменту патрульної поліції «Toyota Prius», н.з. НОМЕР_1 , під керуванням інспектора БПП в м. Кременчуці водія ОСОБА_2 , який рухаючись по другорядній дорозі при наближенні до нерегульованого перехрестя нерівнозначних доріг, перед яким по його напрямку руху було встановлено дорожній знак 2.1. Розділу 33 Правил дорожнього руху України, не переконався в безпечності виконуваного ним маневру, виїхавши при цьому з другорядної дороги на головну, не дав передави в русі автомобілю «Volkswagen Passat», н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 , який рухався по головній дорозі, чим створив небезпеку для водія автомобіля «Volkswagen Passat», н.з. НОМЕР_2 та допустив з ним зіткнення, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Пасажири автомобіля «Volkswagen Passat» ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та його водій ОСОБА_1 отримали тілесні ушкодження. Водій автомобіля «Toyota Prius», ОСОБА_2 та його пасажир інспектор БПП в м. Кременчук ОСОБА_5 тілесних ушкоджень не отримали. 
За даним фактом 19 серпня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42018171090000133 слідчим Другого СВ ТУ ДБР, розташованого у м. Полтава, внесенні відомості про дорожньо-транспортну пригоду за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України, а також на підставі наказу Департаменту патрульної поліції «Про призначення та проведення службового розслідування» від 23.08.2018 № 3848 дисциплінарною комісією батальйону патрульної поліції в м. Кременчук УПП в Полтавській області ДПП призначено та проведено службове розслідування.
Згідно висновку службового розслідування, затвердженого 22.09.2018 начальником Департаменту патрульної поліції полковником поліції Жуковим Є. О., встановлено, що водій патрульного автомобіля ОСОБА_2 , порушуючи вимоги законодавства, рухаючись по другорядній дорозі без увімкнутого проблискового маячка, виїхав на перехрестя та допустив зіткнення з автомобілем «Volkswagen Passat», н.з. НОМЕР_2 . Питання про можливу вину інспектора роти № 1 БПП в м. Кременчук у Полтавській області Хоменка Є. О. та притягнення його до дисциплінарної відповідальності вирішено прийняти після відповідного рішення за результатами проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню № 42018171090000133, відкритому за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України.
29 серпня 2019 року постановою слідчого кримінальне провадження за фактом вказаної події закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія автомобіля «Toyota Prius», н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_2 та водія автомобіля «Volkswagen Passat», н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_1 ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України. Відомості про прийняте рішення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
За наслідками дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 18.08.2018, до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП водії ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не притягувались.
Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 80-18, складеного 29.08.2020, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Volkswagen Passat», н.з. НОМЕР_2 дорівнює вартості автомобіля на момент ДТП і складає 100 390 грн.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем докази не є достатніми для визначення вини відповідача ОСОБА_2 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та дійшов висновку про відсутність підстав до стягнення шкоди з відповідача - Департаменту патрульної поліції, відповідальність якого є похідною від відповідальності заподіювача шкоди.
Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками суду першої інстанції погодитись не може, зважаючи на наступне.
За положеннями частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). 
Способами захисту цивільних прав відповідно до пунктів 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Згідно частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Згідно частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Отже, у деліктних правовідносинах діє принцип спростовуваної презумпції вини заподіювача шкоди, що покладає на відповідача обов`язок доказування відсутності своєї вини.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки - діяльності, пов`язаної з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (статті 1187, 1188 ЦК України), відноситься до спеціальних деліктів, які передбачають особливий суб`єктний склад відповідачів та встановлюють відповідальність за завдану шкоду незалежно від вини заподіювача, якщо особа, відповідальна за завдання шкоди, не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. 
Суб`єктом цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина перша статті 1172 ЦК України). 
Відповідно до частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
За правилами частини першої статті 1190 ЦК України солідарну відповідальність перед потерпілим несуть особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди.
Таким чином, відповідно до наведених норм матеріального права шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не самим водієм, тому позовні вимоги ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 не ґрунтуються на вимогах закону та у їх задоволенні належить відмовити за безпідставністю, а не за недоведеністю вини заподіювача шкоди, як помилково вирішив суд першої інстанції.
В частині вимог до Департаменту патрульної поліції, як власника джерела підвищеної небезпеки - спеціалізованого легкового оперативного автомобіля «Toyota Prius», н.з. НОМЕР_1 (а.с. 224), колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
За загальними правилами доказування (стаття 81 ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). 
На суд також покладено обов`язок, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснювати у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (частина п`ята статті 12 ЦПК України).
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом (стаття 263 ЦПК України).  
У справі, що переглядається, рішення суду першої інстанції ухвалене на підставі неповно з`ясованих обставин, що мають значення для справи, та вказаним вимогам закону не відповідає. 
Апеляційним судом призначено у справі судову авто технічну експертизу та з висновку експерта від 18.01.2021 № 899 вбачається, що в даній дорожній обстановці водієм автомобіля «Toyota Prius», н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_2 не було виконано вимоги пунктів 16.11., 2.1 Розділу 33 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходилися в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП, будь-яких перешкод технічного характеру для виконання водієм ОСОБА_2 вказаних вимог ПДР не встановлено.
Заперечення представника Департаменту патрульної поліції щодо відсутності висновків експерта стосовно водія ОСОБА_1 , який не був залучений у кримінальному провадженні в якості потерпілого, та можливої його вини у виникненні ДТП, а також посилання на відсутність судового рішення про притягнення до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП водія ОСОБА_2 , колегія суддів до уваги не бере, оскільки такі доводи не ґрунтуються на належних засобах доказування та не відповідають нормам матеріального і процесуального права, фактичним обставинам справи. 
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Згідно статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. 
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За вимогами частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Постанова у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, згідно частини шостої статті 82 ЦПК України є підставою для звільнення від доказування лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою, тому доведення факту вини відповідача в загальному порядку за відсутності такої постанови відносно водія ОСОБА_2 є правомірним.
Висновок експерта від 18.01.2021 № 899 відповідає вимогам щодо належності та допустимості доказів, та відповідачем не спростований, а доводи, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, є лише припущеннями.
Стаття 1194 ЦК України визначає правило субсидіарної відповідальності за шкоду особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди. Така особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
З матеріалів справи вбачається, що згідно полісу № АК/8076691 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів з 15.02.2018 по 14.02.2019 Департамент патрульної поліції застрахував свою цивільно-правову відповідальність у ПрАТ «Київський страховий дім», яке на момент події ДТП - 18.08.2018 за рішенням засновників (учасників) товариства щодо припинення юридичної особи в результаті ліквідації знаходилось у стані припинення, а з 05.07.2018 страховик був позбавлений права укладати договори страхування ОСЦПВВНТЗ. 
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року в справі № 755/18006/15-ц, на яку посилається представник відповідача, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. 
Законом України «Про обов`язкове страхування цивільного-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено обов`язки сторін у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати). Так, відповідно до статті 33 Закону водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний: невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. 
Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (стаття 35 Закону). 
Згідно пунктів 37.1.3., 37.1.4. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільного-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відповідальність страховика не настає у разі невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
Оскільки позивач був позбавлений можливості здійснення своїх прав та реалізації обов`язків, встановлених Законом, внаслідок відсутності страховика, а подія ДТП мала місце 18.08.2018, звернення його до суду з вимогою до особи, яка несе відповідальність за дії безпосереднього заподіювача шкоди, є належним способом захисту. 
Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що ефективним способом захисту порушених прав позивача - потерпілого від ДТП, спричиненої працівником Департаменту патрульної поліції внаслідок порушення ним Правил дорожнього руху України, є покладення на відповідача обов`язку відшкодувати завдану шкоду. 
Згідно з пунктами 1, 2, 3 частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Оскільки по справі встановлено факт порушення прав позивача внаслідок винних неправомірних дій відповідача, що спричинило позивачеві душевні страждання, з урахуванням їх глибини та характеру правопорушення, зміни у його повсякденному житті через знищення транспортного засобу, з урахуванням вимог розумності та справедливості, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. 
За правилами частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України колегія суддів апеляційного суду присуджує до стягнення з Департаменту патрульної поліції на користь позивача ОСОБА_1 понесені ним судові витрати по справі пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 липня 2020 року - скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення. 
Позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 заподіяну матеріальну шкоду в розмірі 100 390 грн та 10 000 грн у відшкодування моральної шкоди.
В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.
Стягнути з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та подання апеляційної скарги у загальному розмірі 4027,39 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя                                                                С. Б. Бутенко

Судді                                                                                О. І. Обідіна

                       О. В. Прядкіна