ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1015/21 Справа № 216/1044/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кузнецов Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Барильської А.П.,
суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.
секретар судового засідання – Кислиця І.В.
сторони:
позивач – ОСОБА_1 
відповідачі - Прокуратура Дніпропетровської області,  Державна казначейська служба України,    
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 червня 2020 року, яке постановлено суддею Кузнецовим Р.О. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення суду складено 26 червня 2020 року, -
ВСТАНОВИВ:
В лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Прокуратури Дніпропетровської області та Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями досудового слідства та суду, який згодом уточнив.
В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач зазначив, що 15 травня 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12013040450000500 було внесено повідомлення про скоєний ним злочин, передбачений ч.1 ст. 122 КК України.
27 липня 2013 року позивачу було повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.
Вироком Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2014 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 122 КК України та призначено покарання у вигляді одного року обмеження волі та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на один рік.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2014 року вирок Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2014 року відносно ОСОБА_1 , обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України,скасовано та кримінальне провадження направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
23 січня 2015 року ухвалою Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області обвинувальний акт відносно позивача, в порядку ст. 291 КПК України повернуто прокуратурі.
09 вересня 2016 року ухвалою Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області обвинувальний акт відносно позивача, в порядку ст. 291 КПК України повернуто прокуратурі.
17 травня 2018 року ухвалою Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області обвинувальний акт відносно позивача, в порядку ст. 291 КПК України повернуто прокуратурі.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2018 року ухвалу Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 травня 2018 року про повернення обвинувального акту відносно позивача, в порядку ст. 291 КПК України прокуратурі залишено без змін
Постановою прокуратури Дніпропетровської області від 30 листопада 2018 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 , обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України,закрито на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_1 . 
Постановою прокуратури Дніпропетровської області від 27 грудня 2018 року постанову прокуратури Дніпропетровської області від 30 листопада 2018 року про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_1 , обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України,скасовано та матеріали кримінального провадження направлено до СВ Криворізького РВП КВП ГУНП Дніпропетровської області.
Постановою прокуратури Дніпропетровської області від 28 грудня 2018 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 , обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України,закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю ознак кримінального правопорушення. 
Моральна шкода, завдана позивачу, полягає в тому, що внаслідок протиправних дій працівників органу досудового розслідування, прокуратури та суду він незаконного перебував під слідством з 27 липня 2013 року по 28 грудня 2018 року, тобто 65 місяців. Позивач, маючи онкологічне захворювання, переживав за своє здоров`я, оскільки внаслідок переживань, душевних хвилювань він неодноразово лікувався в лікарні у зв`язку з підвищеним тиском, що загрожувало його життю.
У зв`язку з викладеним, позивач просив суд стягнути з Державної казначейської служби України 306 995 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями працівників органу досудового розслідування, прокуратури та суду та 8 920 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
Рішенням Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 червня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в наслідок перебування незаконно під слідством та судом у розмірі 306 995 гривень.
В частині позовних вимог ОСОБА_1 до Прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України, про відшкодування матеріальної  шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та суду, в розмірі 8920 грн. – провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позовних вимог.
Судові витрати компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскільки судом першої інстанції залишено поза увагою роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди» щодо розміру відшкодування моральної шкоди.
Зазначає, що згідно ст. 56 Конституції України, відшкодування шкоди проводиться за рахунок держави, а відповідно до прикінцевих положень Бюджетного кодексу України, рішення про стягнення коштів державного бюджету виконується Державною казначейською службою України, тобто відшкодування коштів має здійснюватися з Державного бюджету України через органи казначейства, томуДержавна казначейська служба України не може бути відповідачем по справі, оскільки є лише виконавцем рішень про стягнення коштів з Державного бюджету України.
На думку Державної казначейської служби України, суд залишив поза увагою відсутність доказів, які мав би надати позивач для підтвердження заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат майнового характеру.
У відзиві на апеляційну скаргу Державної казначейської служби України позивач зазначає про те, що викладені в ній доводи є необґрунтованими, тому просить залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін, як обґрунтоване та ухваленого з дотриманням норм процесуального права.
У відзиві на апеляційну скаргу Державної казначейської служби України, прокуратура Дніпропетровської області зазначає, що рішення суду законне та обґрунтоване, оскільки безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. 
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_3 які кожен, окремо заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, представника прокуратури Дніпропетровської області - Армашову І.М. в режимі відеоконференції, яка підтримала доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу Державної казначейської служби України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзивів позивача та прокуратури Дніпропетровської області на апеляційну скаргу Державної казначейської служби України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 15 травня 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12013040450000500 було внесено повідомлення про скоєння ОСОБА_1 злочину, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України.
27 липня 2013 року позивачу було повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.
Вироком Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2014 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 122 КК України та призначено покарання у вигляді одного року обмеження волі та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на один рік.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2014 року вирок Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2014 року відносно ОСОБА_1 , обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України,скасовано та кримінальне провадження направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
23 січня 2015 року ухвалою Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області обвинувальний акт відносно позивача, в порядку ст. 291 КПК України повернуто прокуратурі.
09 вересня 2016 року ухвалою Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області обвинувальний акт відносно позивача, в порядку ст. 291 КПК України повернуто прокуратурі.
17 травня 2018 року ухвалою Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області обвинувальний акт відносно позивача, в порядку ст. 291 КПК України повернуто прокуратурі.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2018 року ухвалу Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 травня 2018 року про повернення обвинувального акту відносно позивача, в порядку ст. 291 КПК України прокуратурі, залишено без змін
Постановою прокуратури Дніпропетровської області від 30 листопада 2018 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 , обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України,закрито на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_1 . 
Постановою прокуратури Дніпропетровської області від 27 грудня 2018 року постанову прокуратури Дніпропетровської області від 30 листопада 2018 року про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_1 , обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України,скасовано та матеріали кримінального провадження направлено до СВ Криворізького РВП КВП ГУНП Дніпропетровської області.
Постановою прокуратури Дніпропетровської області від 28 грудня 2018 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю ознак кримінального правопорушення. 
Задовольняючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями досудового слідства та суду, суд першої інстанції виходив із того, що законом передбачене безумовне право громадянина на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбаченому законодавством, у випадку закриття кримінальної справи за відсутністю у діянні складу злочину.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
За змістом положень статей 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди і відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати постановлення виправдувального вироку суду.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, моральна шкода.
Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Встановивши, що Постановою прокуратури Дніпропетровської області від 28 грудня 2018 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 , обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України,закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю ознак кримінального правопорушення, взявши до уваги, що позивач перебував під слідством та судом впродовж тривалого часу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про існування правових підстав для задоволення позову.
Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).
Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.
Таким чином, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи.
Такий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у Постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15 та у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18.
Мінімальний розмір заробітної плати на день ухвалення рішення суду першої інстанції, згідно з  Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», становив 4 723 грн.
Разом із тим, визначений законом розмір є мінімальним, який гарантований державою, а тому суд, виходячи із обставин конкретної справи може визначити і більший розмір відшкодування, оскільки обмежень щодо максимального розміру закон не містить.
Визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц зроблено правовий висновок такого змісту: суд, який розглядає справу, повинен з`ясувати всі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості.
Врахувавши обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством, що призвело до погіршення репутації і порушення нормальних життєвих зв`язків, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» і обґрунтовано стягнув на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 306 995 гривень, визначивши розмір такого відшкодування з урахуванням засад розумності та справедливості, у зв`язку з чим колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України  про те, що розмір моральної шкоди визначений судом першої інстанції без урахування роз`ясненнь, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди» щодо розміру відшкодування моральної шкоди.
Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що згідно ст. 56 Конституції України відшкодування шкоди проводиться за рахунок держави, а відповідно до прикінцевих положень Бюджетного кодексу України рішення про стягнення коштів державного бюджету виконується Державною казначейською службою України, тобто відшкодування коштів має здійснюватися з Державного бюджету України через органи казначейства, томуДержавна казначейська служба України не може бути відповідачем по справі, оскільки є лише виконавцем рішень про стягнення коштів з Державного бюджету України, колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.
Відповідно ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі Порядок).
Відповідно до пунктів 35, 38 цього Порядку, казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.
Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.
За приписами статті 176 ЦК України, юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов`язаннями держави.
Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, провадиться з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України.
Статтею 43 Бюджетного кодексу України встановлено, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.
Згідно пунктів 1, 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України № 460/2011 від 13 квітня 2011 року, Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України. Державна казначейська служба України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Основними завданнями Державної казначейської служби України є: 1) внесення пропозицій щодо формування державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів; 2) реалізація державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.
Державна казначейська служба України відповідно до покладених на неї завдань: здійснює через систему електронних платежів Національного банку України розрахунково-касове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів, операцій з коштами бюджетів, спільних із міжнародними фінансовими організаціями проектів; здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (пункт 4 Положення про Державну казначейську службу України).
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 7, частини другої статті 23 БК України, бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
Статтею 25 БК України встановлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Списання грошових коштів проводиться держказначейством з відповідного казначейського рахунку.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відшкодування позивачу моральної шкоди у розмірі 306 995 грн. за рахунок коштів Державного бюджету України підлягає шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.
Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що суд залишив поза увагою відсутність доказів, які мав би надати позивач для підтвердження заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат майнового характеру колегія суддів не бере до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, завдані моральні страждання позивачу у вигляді душевних переживань, в необхідності на протязі 5 років 6 місяців доводити свою невинуватість, що призвело до змін в організації всіх сфер життя позивача, що вимагало та вимагає від нього додаткових зусиль для відновлення морального стану.
Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення суду, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - залишити без задоволення.
Рішення Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 13 січня 2021 року.

Головуючий:

Судді: