Ухвала
02 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 356/308/19
провадження № 61-17464ск20 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Русинчука М. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від                          17 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання спадкоємця таким, що підлягає усуненню від спадщини, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та визнання права на спадщину за неповнолітньою особою,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у травні 2019 року позивачка ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення від спадкування, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та визнання права на спадщину за неповнолітньою особою.
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 унаслідок нещасного випадку загинув її колишній чоловік ОСОБА_5 , шлюб з яким розірвано. Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, у вигляді житлової нерухомості загальною площею 35,2 кв м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Свідоцтво про право на спадщину за законом було видано 18 травня 2016 року відповідачці ОСОБА_3 . Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_5 є його син ОСОБА_2 , мати та батько померлого. Батько померлого ОСОБА_4 відмовився від своєї частки на користь відповідачки ОСОБА_3 . 
Посилається на те, що на момент смерті ОСОБА_5 їй не було відомо про наявність майна у померлого, а відповідачка ввела її в оману, повідомивши, що квартира в якій мешкав померлий і в якій  загинув, була придбана відповідачкою, вона є єдиним власником даного житлового приміщення, померлий права власності на квартиру зі слів відповідачки не мав. Звернувшись до нотаріальної контори про прийняття спадщини ОСОБА_3 повідомила про відсутність інших спадкоємців. Позивач, діючи в інтересах сина, не відмовлялася від спадщини, дозволів від органу опіки та піклування на відмову малолітнього від спадщини не отримувала. Оскільки на момент відкриття спадщини ОСОБА_2 був малолітнім він вважається таким, що прийняв спадщину після смерті батька.
Рішенням Березанського міського суду Київської області від 20 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені. 
Визнано ОСОБА_3 такою, яка підлягає усуненню від права на спадкування за законом, після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім`я ОСОБА_3 , зареєстроване в реєстрі за № 932, видане 18 травня 2016 року.
Визнано за неповнолітньою особою ОСОБА_2 право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 на об`єкт нерухомого майна квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3 , достовірно знаючи про малолітнього спадкоємця її покійного сина, умисно не повідомила про нього нотаріальну контору, щоб збільшити свою частку у спадщині, і як наслідок така підлягає усуненню від права на спадкування. Свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_3 , є недійсним, оскільки при його видачі порушені права малолітнього спадкоємця ОСОБА_2 . ОСОБА_2 як малолітній спадкоємець свого батька ОСОБА_5 , в силу статей 1261, 1268 ЦК України має право на спадкування за законом після його смерті
Постановою Київського апеляційного суду від 17 червня 2020 року рішення Березанського міського суду Київської області від 20 січня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2 право на спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/3 частину квартири АДРЕСА_3 , і в цій частині визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 18 травня 2016 року державним нотаріусом Березанської міської державної нотаріальної контори, на ім`я ОСОБА_3 , зареєстроване в реєстрі за № 932.
В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
Апеляційний суд, скасовуючи рішення виходив з того, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту умисного вчинення відповідачкою ОСОБА_3 дій, що б перешкоджали спадкодавцеві ОСОБА_5 виразити, змінити чи скасувати своє волевиявлення у заповіті. Факт не повідомлення              ОСОБА_3 нотаріуса про наявність у спадкодавця малолітнього сина, який також має право на спадщину, не є підставою для усунення від права на спадкування відповідно до частини другої статті 1224 ЦК України. У суду першої інстанції були відсутні підстави для усунення ОСОБА_3 від права на спадкування.
Неповнолітній син спадкодавця ОСОБА_2 має право на спадкування. При видачі свідоцтва про право на спадщину на ім`я ОСОБА_3 порушені правана той час малолітнього ОСОБА_2 таке свідоцтво в частині спадщини, що належить ОСОБА_2 , підлягає визнанню недійсним.
24 листопада 2020 року (згідно штемпеля на поштовому конверті) ОСОБА_1   подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 17 червня 2020 року у вказаній справі. 
Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2020 року наведені підстави пропуску строку визнано неповажними, касаційну скаргу залишено без руху, скаржнику надано строк (десять днів з моменту отримання ухвали) для усунення недоліків. ОСОБА_1 необхідно було обґрунтувати мотиви клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, або навести інші підстави для поновлення строку; надати уточнену касаційну скаргу з доданими до неї документами відповідно до кількості учасників справи, у якій зазначити підстави касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 392, 411ЦПК України.
11 січня 2021 року ОСОБА_1 надіслала клопотання, у якому посилаючись на статті 83, 84 ЦПК України, просить витребувати довідку у АТ «Укрпошта» з зазначенням підстав неотримання ОСОБА_1 поштового відправлення № 0306305357750, мотивоване тим, що на адвокатські запити АТ «Укрпошта» не реагує, тому позивач позбавлена можливості підтвердити поважність пропуску строку, що підтверджує роздруківкою «Скріншот» надсилання листів на електронну адресу АТ «Укрпошта».
Суд касаційної інстанції при розгляді касаційних скарг діє в порядку та межах, визначених цивільним процесуальним законодавством України, його повноваження обмежені правилами Глави 2 Розділу V Цивільного процесуального кодексу України «Касаційне провадження».
За правилами статті 400 цього Кодексу переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Вирішення питання про витребування доказів правилами вищезазначеної Глави ЦПК України не передбачене та до компетенції Верховного Суду не відноситься.
Отже, відповідно до визначених процесуальним законом повноважень та функцій, Верховний Суд здійснює перевірку рішень судів першої та апеляційної інстанцій, що виключає можливість вирішення процесуального питання про витребування доказів на даній стадії розгляду справи за поданим клопотанням позивача.
З огляду на вищевикладене, клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів                       у цій справі задоволенню не підлягає.
ОСОБА_1 у клопотанні на виконання вимог ухвали про усунення недоліків, зокрема, посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, підставами касаційного оскарження вказує пункти 1, 2 частини другої статті 389 ЦПК України. 
Зазначає, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Пленуму Верховного Суду України від                      30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»;
На обґрунтування мотивів пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України, зазначає щодо необхідності відступлення від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 734/3639/16-ц, від 24 вересня 2020 року у справі № 320/2176/17-ц, від 19 жовтня 2019 року у справі                                                   № 520/1637/15-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 202/6309/16-ц щодо застосування статті 1224 ЦК України.
Необхідність відступлення від висновку мотивує, тим, що апеляційний суд використав висновки Верховного Суду лише частково, не врахувавши всі обставини справи. Відповідач навмисно не повідомила державного нотаріуса про наявність спадкоємця першої черги - неповнолітнього сина померлого, а скориставшись цим, сприяла збільшенню своєї частки у спадковому майні. Апеляційний суд неправильно застосував положення частини другої статті 1224 ЦК України, оскільки спадкодавцем заповіт не складався, останній не перебував у безпорадному стані та не потребував стороннього догляду та/або допомоги.
Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Тлумачення вказаних норм процесуального права дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, на підставі пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України, в касаційній скарзі має бути вмотивовано необхідність відступлення від висновку щодо застосування конкретної норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Аналіз клопотання, у якому викладено уточнення вимог касаційної скарги, свідчить, що згідно із статтею 263 ЦПК України, висновки, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», на які посилається позивач не є висновками Верховного Суду у розумінні цієї статті, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах і не підлягають врахуванню та зазначенню в касаційній скарзі, як підстави для касаційного оскарження. Посилання на такі висновки не є виконанням вимог щодо зазначення в касаційній скарзі обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
В касаційній скарзі (з врахуванням її уточнення) також відсутнє вмотивоване обґрунтування необхідності відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 734/3639/16-ц, від 24 вересня 2020 року у справі № 320/2176/17-ц, від 19 жовтня 2019 року у справі № 520/1637/15-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 202/6309/16-ц. Неправильне (на думку позивача) застосування судом апеляційної інстанції положень статті 1224 ЦК України не є підставою для відступу від висновку Верховного Суду щодо застосування вказаної норми права у подібних правовідносинах. Сама по собі вказівка на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України та не є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту касаційної скарги в частині обґрунтування підстав касаційного оскарження (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) . 
Зазначений недолік (відсутність обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження), який був підставою для залишення касаційної скарги без руху, не усунуто                    у наданий для цього строк ОСОБА_1 , що відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України є підставою для повернення касаційної скарги.
Керуючись статтями 185, 260, 389, 392, 393 ЦПК України,
УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 про витребування доказів відмовити.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від                          17 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання спадкоємця таким, що підлягає усуненню від спадщини, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та визнання права на спадщину за неповнолітньою особою визнати неподаною та повернути скаржнику.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити скаржнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                                             М. М. Русинчук